ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 р. 	Справа № 440/3250/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 10.03.21  по справі № 440/3250/20
за позовом     ОСОБА_1  
до   Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області            
про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
03.03.2021 до Полтавського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" звернувся ОСОБА_2 із заявою в інтересах ОСОБА_1 від 03.03.2021 про визнання, в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, протиправними дій та бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - відповідача у справі №440/3250/20 в частині здійснення розрахунку та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
У даній заяві ОСОБА_2 повідомляє про протиправні, як на його думку, дії та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо неналежного виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2021 у справі №440/3250/20 в частині покладеного судом зобов`язання здійснити нарахування на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії нарахованої на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31.01.2018 у справі №524/8496/17.
На підтвердження обставин неналежного виконання рішення суду заявник стверджує, що отримавши 03.02.2021 лист із відповіддю на звернення щодо виконання рішення суду у справі №440/3250/20 та після консультацій ОСОБА_1 із представником було встановлено, що розрахунок належної йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати здійснено з порушенням норм чинного законодавства, а суму компенсації значно занижено.
Додав, що 01.03.2021 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Гизилою Д.А. було відкрито виконавче провадження №64675650 щодо примусового виконання виконавчого листа №440/3250/20.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 року заяву ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_1 від 03.03.2021 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі №440/3250/20 - повернуто заявнику.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанці
Так, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що підставами застосування ст. 383 КАС України є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність ріщень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення. Відповідно до положень пунктів 7, 8 частини 2 статті 383 КАС України заява про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача щодо невиконання рішення суду має містити інформацію про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформацію про хід виконавчого провадження.
На думку позивача, звернення до суду із заявою відповідно до статті 383 КАС України можливе за умови перебування виконавчого документа на примусовому виконані в органах державної виконавчої служби. 
Також позивач вважає, що звернення рішення суду до примусового виконання є обов`язковою передумовою для подання заяви у порядку статті 383 КАС України, оскільки повноваження щодо вчинення дій щодо примусового виконання рішення суду, в тому числі і щодо перевірки його виконання, належать передусім до виконавців, а звернення до суду в порядку статті 383 КАС України є виключною мірою, якщо позивачем було вичерпано усі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду.
Відповідач надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, де посилається на те, що відповідно до ч. 4 ст. 383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду. 
Так, позивачем в скарзі та заяві не вказано, що позивачу про вчинені пенсійним органом дії щодо виконання рішення суду по даній справі стало відомо ще на початку лютого 2021 р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області листом від 03.02 .2021 р. № 716-322/К-02/8-1600/21 повідомлено позивача про порядок виконання рішення суду по справі 440/3250/20. При цьому відповідь (вказаний лист) направлено позивачу по справі 03.02.2021 р. поштою, електронною поштою та на ВЕБ-портал. Водночас, з заявою в порядку ст. 383 КАС України, останній звернувся лише 03.03.2021 р. (тобто через місяць з дати направлення відповіді), що визнається самим представником позивача по справі. Тобто позивачем пропущено 10-денний строк звернення до суду з заявою у порядку ст.383 КАС України.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Повертаючи заяву позивача про визнання, в порядку статті 383 КАС України, протиправними дій та бездіяльності відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана заява подана з пропуском строку, визначеного ч. 4 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, а можливості поновлення такого строку зазначена норма Кодексу не передбачає.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).
Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Відповідно ж до ч. 4 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.
Доводи апеляційної скарги позивача, стосовно того, що лише після консультацій 27.02.2021 з ОСОБА_2 , як з представником, який має юридичну освіту, ОСОБА_1 зрозумів, що рішення суду по справі №440/3250/20 виконано не належним чином з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, колегія суддів не бере до уваги з урахуванням наступного.
Диспозиція норми, відображеної у ч. 4 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, містить дві умови обізнаності позивача про факт порушення своїх прав, свобод чи інтересів - суб`єктивну (коли позивач дізнався) та об`єктивну (коли позивач повинен був дізнатися). І застосуванню, при обчисленні строку в порядку ч. 4 ст. 383 Кодексу, підлягає лише та обставина, яка настала раніше, як умова запобігання будь-яким спекуляціям з цього приводу.
Всупереч наведеному, заявник у даному випадку посилається лише на суб`єктивні фактори без урахування об`єктивних, про наявність яких свідчить факт отримання відомостей щодо здійснення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області нарахування компенсації на виконання рішення суду по справі №440/3250/20, який мав місце ще 03.02.2021 та про що зазначає сам заявник.
Цей об`єктивний факт вказує на обізнаність ОСОБА_1 з усіма обставинами, про які він зазначає у заяві від 03.03.2021 принаймні з 03.02.2021, тобто з дня отримання відповіді на звернення від 17.01.2021.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що заява від 03.03.2021 подана з пропуском строку, визначеного ч. 4 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України. Можливості поновлення такого строку зазначена норма Кодексу не передбачає.
Відповідно до ч. 5 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява Сухна А.Г. в інтересах позивача ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі №440/3250/20 підлягає поверненню заявнику.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано повернув заяву позивача про визнання, в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, протиправними дій та бездіяльності відповідача.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 року по справі № 440/3250/20 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 по справі № 440/3250/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко    В.А. Калиновський