УХВАЛА

26 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/827/20
адміністративне провадження № К/9901/16510/21
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01    квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича, Другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України, про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапки Р. Г., Другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Кадрової комісії №2 від 13 грудня 2019     року № 31 про неуспішне проходження нею атестації; визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2158ц про звільнення її із займаної посади та поновити в органах прокуратури; поновити її на посаді на посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України, перейменованої з 02 січня 2020 року на Офіс Генерального прокурора з 26 грудня 2019 року; поновити її на посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Офісу Генерального прокурора з 02 січня 2020 року; стягнути з Офісу Генерального прокурора на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 26 грудня 2019 року по день ухвалення рішення у справі; стягнути з Офісу Генерального прокурора на її користь вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії №2 від 13 грудня 2019 року № 31 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2158ц про звільнення позивача з посади начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України та органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури України в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України з 24 грудня 2019 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 24 грудня 2019 року по день ухвалення рішення у справі у розмірі 1     431     546,48 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині  відмови у позові про стягнення вихідної допомоги та задоволено позов цій частині, а резолютивну частину змінено шляхом викладення абзацу четвертого його резолютивної частини у наступній редакції : "Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року". В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року залишено без змін.
05 травня 2021 року Офіс Генерального прокурора надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року. Заявник, посилаючись на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити в позові. 
Предметом спору у цій справі є правомірність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурора та наказ про звільнення прокурора з цих підстав з органів прокуратури.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328    цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
В обґрунтування касаційної скарги заявник вказав на неправильне застосування судами норм матеріального права, що пролягає у помилковому тлумаченні пунктів 10,19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ) та положень пункту 9 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (далі - Порядок №221) та порушення процесуального права - недотримання судами вимог статей 246, 322 КАС України. Водночас, заявник послався, що судами не враховано висновки Верховного Суду, висловлені у справі №   200/13482/19-а.
Також, Офіс Генерального прокурора в якості підстави касаційного оскарження зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 7 (щодо умов переведення прокурорів), пункту 9 (на підставі якого затверджено Порядок №221 та визначено, що атестація прокурорів проводиться згідно з цим порядком), пункту 13 (щодо визначення переліку етапів атестації прокурорів) пунктів 15, 16 (щодо повноважень кадрових комісій на отримання інформації  щодо прокурора та умови ухвалення відповідного рішення), пункту 17 (щодо повноважень кадрових комісій та видів рішень, що вони приймають) та підпункту 2 пункту 19 (щодо звільнення на підставі рішення комісії про неуспішне проходження атестації) розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ. 
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаних підстав, Суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 9 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором. Вказана норма є загальною, а касаційна скарга не містить обґрунтувань її неправильного застосування судами попередніх інстанцій.
Щодо аргументів касаційної скарги з приводу відсутності висновків Верховного Суду про застосування пунктів 7,13,15,17 та  підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, Суд зауважує наступне.
Офіс Генерального прокурора лише процитував зазначені норми закону, проте не зазначив у чому саме полягає неправильність їхнього застосування судами, обмежившись лише доводами про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики та винятковості справи, з посиланням на запровадження заходів щодо перезавантаження органів прокуратури, необхідності створення умов для надання можливості доброчесним кандидатам зайняти посади прокурорів тощо. Такі доводи є формальними, оскільки оцінка законності будь-яких рішень, у першу чергу, залежить від дотримання суб`єктом владних повноважень усіх критеріїв, визначених статтею 2 КАС України, що є гарантією правомірності цього рішення.
Крім того, зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що вирішуючи спір та задовольняючи позов, суди виходили з того, що рішення Кадрової комісії є невмотивованим та необґрунтованим, оскільки містить лише запис про «не надання повних та вичерпних відповідей». Водночас у зв`язку з чим конкретно позивач не відповідає вимогам професійної компетентності у цьому рішенні не зазначено, через що неможливо установити дійсні підстави, з яких виходила комісія під час ухвалення оспорюваного рішення, і мотивів його прийняття. Тобто суди попередніх інстанцій виходили саме з приписів статті 2 КАС України та надавали оцінку вмотивованості рішення кадрової комісії в частині його обґрунтованості та безсторонності. 
У касаційній скарзі не наведено жодного аргументу на спростування цих мотивів, а посилання Офісу Генерального прокурора на незастосування судами висновків у справі №200/13482/19-а є помилковими, оскільки обставини цієї справи не є подібними до спірних правовідносин.
Також Судом не приймаються доводи заявника щодо порушення судами процесуальних норм, не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки положення статей 246 (зміст рішення) та 322 (зміст постанови суду апеляційної інстанції) КАС України, на які послався заявник як на підставу оскарження судових рішень, є загальними і не відносяться до виключних підстав, за яких судове рішення може бути оскаржене в касаційному порядку відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд не сприймає виділення іншим шрифтом певних пунктів частини четвертої статті 328 КАС України, як зазначення підстави (підстав) касаційного оскарження, оскільки таке виділення унеможливлює чітке сприйняття підстав оскарження судового рішення як судом касаційної інстанції так і іншими учасниками справи.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, Офіс Генерального прокурора не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапки Руслана Георгійовича, Другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України, про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.      
Суддя                                                                                                                            С.А. Уханенко