ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5740/21 Справа № 182/6766/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 182/6766/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня  2021 року, яке ухвалено  суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 березня 2021 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020  року  ОСОБА_1   звернувся  до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» (надалі – ТОВ «М-ЛИТ») про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовна заява мотивована тим, що з 20 березня 2015 року позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем по справі. 03 листопада 2020 року трудовий договір, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін був розірваний. При цьому, при звільненні з ним не був проведений розрахунок в повному обсязі. На його звернення до адміністрації ТОВ «М-ЛИТ», йому було видано довідку № 273 від 16 листопада 2020 року про наявність заборгованості по виплаті заробітної плати, станом на 16 листопада 2020 року, в розмірі 73 987 грн. 78 коп. Разом з тим, у вищевказану довідку відповідачем не була включена сума заборгованості за три дні у листопаді 2020 року. До теперішнього часу позивачу жодних виплат відповідачем здійснено не було. 
Посилаючись на викладене, просив суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 73 987 грн. 78 коп., та компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 7 447,04 грн., а всього – 81 434 грн. 82 коп.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня  2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «М-ЛИТ» на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 7 447 грн. 04 коп. 
В іншій частині позову - відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «М-ЛИТ» на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. 
В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «М-ЛИТ» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ч.5 ст. 265 ЦПК України, оскільки зміст резолютивної частини рішення не містить чіткого визначення періоду затримки проведення розрахунку з позивачем ОСОБА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що наказом № 2-к ТОВ «М-ЛИТ» від 20 березня 2015 року ОСОБА_1 прийнято на посаду водія з посадовим окладом, згідно штатного розпису. 
Наказом № 200-к ТОВ «М-ЛИТ» від 03 листопада 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в 58 календарних днів (а.с.5). 
Згідно довідки про заборгованість по заробітній платі ТОВ «М-ЛИТ» (а.с.6), заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 , станом на 10 листопада 2020 року, склала 73 987 грн. 78 коп. При цьому, в матеріалах справи наявна виписка по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2020 року по 03 грудня 2020 року, з якої вбачається, що відповідачем здійснювалися відповідні перерахунки на рахунок ОСОБА_1 , згідно якої загальна сума виплат склала 73 987 грн. 78 коп. (а.с.22-31).
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстав для примусового стягнення з ТОВ «М-ЛИТ» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 73 987 грн. 78 коп. немає, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь заробітної плати задоволенню не підлягають.
Зважаючи на те, що відповідач ТОВ «М-ЛИТ» в апеляційній скарзі фактично просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1  про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в цій частині, колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на його користь заробітної плати, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач посилався на те, що при звільненні 03 листопада 2020 року на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України, за угодою сторін, відповідачем не в повному обсязі проведено розрахунку та не виплачено всіх коштів, належних йому до виплати.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши факт звільнення позивача із займаної посади 03 листопада 2020 року та проведення роботодавцем ТОВ «М-ЛИТ» остаточного розрахунку при звільненні з позивачем 03 грудня 2020 року, виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7 447 грн. 04 коп.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади, тобто 03 листопада 2020 року, відповідач ТОВ «М-ЛИТ» не провів виплату позивачу всіх належних сум.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2020 року по 02.12.2020 року.
Погоджується колегія суддів і з розміром стягнутого судом першої інстанції середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 6-2404цс15 від 05.10.2016 року, Постанові Верховного Суду № 61-28733св18 від 05.12.2018 року та Постанові Верховного Суду № 61-1564св20 від 22.02.2021 року котрі, в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Як вбачається із матеріалів справи, кількість робочих днів затримки виплати зарплати за період з 03.11.2020 року – дати звільнення позивача по 02.12.2020 року – дата, що передувала остаточному розрахунку відповідача з позивачем, становить 29 робочих днів.
Середньоденна заробітна плата позивача становить 465,44 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «М-ЛИТ».
Отже, оскільки кількість робочих днів затримки нарахованої заробітної плати за період з 03.11.2020 року по 02.12.2020 року, включно, становить 29 робочих днів, середній заробіток за час затримки нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, становить 13 497,76 грн. (465,44 грн. х 29 днів затримки розрахунку).
Колегія суддів, враховуючи вище викладене, перевіривши розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який колегія суддів вважає вірним та погоджується з ним, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 03.11.2020 року по 02.12.2020 року, в сумі 7 447,04 грн., тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ч.5 ст. 265 ЦПК України, оскільки зміст резолютивної частини рішення не містить чіткого визначення періоду затримки проведення розрахунку з позивачем ОСОБА_1 , адже резолютивна частина рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.5 ст. 265 ЦПК України, містить висновок про часткове задоволення позову та висновок про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 7 447,04 грн. При цьому, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить фактичні обставини, встановлені судом, зокрема судом встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 7 447,04 грн. стягується за період за період з 03.11.2020 року по 02.12.2020 року та судом першої інстанції наведено відповідний розрахунок.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ»  - залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня  2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: