25.05.21
22-ц/812/1007/21
Провадження №22-ц/812/1007/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

25 травня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,
за участю: представника позивачки адвоката Петровського Л.А.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 490/6154/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни об 09 годині 20 хвилині у приміщенні цього суду 07 квітня 2021 року, повний текст якої складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.
Вимоги позову мотивувала тим, що 05 червня 2006 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб.
Від шлюбу сторони мають синів ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Шлюб між сторонами виявився невдалим. Відсутнє почуття взаєморозуміння та поваги. У позивачки та відповідача різні розуміння і погляди на родину та відношення у ній.
ОСОБА_3 систематично вживає спиртні напої, вчиняє сварки. У зв`язку з чим в сім`ї склалась психологічно некомфортна обстановка.
З січня 2018 року позивачка та відповідач разом не проживають, спільне господарство не ведуть, між ними втрачені всі фізичні та духовні зв`язки.
Родина розпалась остаточно та подальше її збереження суперечить інтересам позивача.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_3 , укладений 05 червня 2006 року Новосевастопольською сільською радою управління юстиції в Миколаївській області, актовий запис № 1.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Ухвала суду мотивована тим, що позивач двічі поспіль 28 січня 2021 року та 07 квітня 2021 року не з`явився до судового засідання та ним не надано суду жодних обґрунтувань та не зазначено об`єктивних обставин непереборної сили, що стали причиною неможливості явки в судове засідання чи повідомлення суду про причини неявки.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що ухвала суду є необґрунтованою, постановленою з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, а тому просить її скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що розгляд справи проводився відповідно до вимог цивільно-процесуального закону у порядку спрощеного позовного провадження. Позивачу було відомо про час та місце судових засідань з державного реєстру. У позовній заяві вказано номер телефону позивача, але судом першої інстанції це не прийнято до уваги.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень ст. 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;   3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі за позовною заявою  ОСОБА_1  до ОСОБА_3  про розірвання шлюбу відкрито ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2020 року, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін на 28 січня 2021 року.
В судове засідання 28 січня 2021 року сторони не з`явилися ( а.с. 18). Судове засідання було відкладено на 07 квітня 2021 року. 
В судове засідання 07 квітня 2021 року учасники справи в судове засідання не з`явилися, будь-яких заяв до суду не направили.
Залишаючи позовну заяву без розгляду ухвалою від 07 квітня 2021 року, суд першої інстанції вважав, що для цього є передбачені законом підстави, оскільки позивачка двічі поспіль 28 січня 2021 року та 07 квітня 2021 року не з`явилася до судового засідання та не надала суду жодних обґрунтувань, не зазначила об`єктивних обставин непереборної сили, що стали причиною неможливості явки в судове засідання чи повідомлення суду про причини неявки.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до частини 5 статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
       Аналіз наведених положень закону дозволяє дійти висновку, що підставою залишення позовної заяви без розгляду відповідно до частини 5 статті 223, пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України є сукупність таких фактів: повторна неявка до суду позивача за умови його належного повідомлення про час та місце судового засідання за умови у неподання ним заяви про розгляд справи у його відсутність та якщо його нез`явлення перешкоджає вирішенню спору. 
       Порядок повідомлення учасників справи про судові засідання визначений статтями 128, 130 ЦПК України.
       Зокрема, відповідно до положень частини 1, 3, 5-6 статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.  
       Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
       Частинами 1- 4 статті 130 ЦПК України передбачено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.
Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.
Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
       У матеріалах справи, яка переглядається, відсутні відомості щодо направлення та вручення позивачці ОСОБА_1 судових повісток про розгляд справи, тому посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на те, що позивачка двічі поспіль не з`явилася в судові засідання та про неповідомлення позивачкою причин неявки є безпідставним.
Вказані обставини свідчать про те, що були відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до частини 5 статті 223, пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.
       Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне. 
Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосудця повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» віц 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
       Між тим внаслідок залишення позовної заяви ОСОБА_6 без розгляду спір, за розглядом якого позивачка звернувся до суду, залишився не вирішеним, тобто завдання цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України) не виконано. 
За такого, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду є помилковою, оскільки не відповідає вимогам статей 223, 257 ЦПК України, а тому погоджується з доводами апеляційної скарги про її скасування.
Оскільки ухвала суду постановлена з порушенням вимог процесуального права, вона підлягає скасуванню відповідно до положень пункту 4 статті 379 ЦПК України, а справа - направленню до суду для продовження розгляду.
Між тим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскільки вимога про ухвалення рішення по суті позовних вимог є такою, що суперечить вимогам статей 352, 367, 374 ЦПК України.
Так відповідно до аналізу вказаних норм процесуального закону апеляційний суд має повноваження щодо ухвалення нового рішення по суті позовних вимог лише за наслідками апеляційного перегляду рішення, ухваленого судом першої інстанції.
У справі, яка переглядається, рішення по суті спору судом першої не ухвалювалось, а тому в апеляційного суду відсутні підстави для ухвалення рішення по суті спору. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційним судом судове рішення не змінювалось та не ухвалювалось нове, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.
       Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2021 року скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу повернути до того ж суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк 
Ж.М. Яворська
____________________________________________
Повний текст постанови складений 26 травня 2021 року