Номер провадження: 22-ц/813/4632/21 
Номер справи місцевого суду: 520/8982/18
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа - банк» про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В., Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», у якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38340533 від 24.11.2017 18:01:18, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк».
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення – відмовлено в повному обсязі. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 08.04.2021 року, з`явилися: ОСОБА_1 та її представники – адвокат Черепов Д.В. та адвокат Попова О.А. 
Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 16 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту № 2007/13-2.06/67, відповідно до якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 154 000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, строком до 16 лютого 2014 року.
У якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 16 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 580, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., згідно умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» належну їй на праві власності трьохкімнатну квартиру, загальною площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала про те, що у січні 2018 року з Інформаційної довідки № 110062877 їй стало відомо, що власником квартири, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно значиться ПАТ «Укрсоцбанк». Згідно вказаної довідки, відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру 22.11.2017 року державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем (надалі - Відповідач-1). У якості підстави виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, серія та номер: 580, виданий 16.02.2007, видавник: Луняченко Н.В., приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу.
Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38340533 від 24.11.2017 18:01:18, Іскров Олег Вікторович, Одеська обласна філія комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Одеська обл.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Проте, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повному обсязі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ст. 36 Закону України «Про Іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
При цьому згідно із ч.ч.1,2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, шо є предметом іпотеки.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що реєструючи право власності на належну Позивачу квартиру за іпотекодержателем, підставою для виникнення права власності став іпотечний договір, серія та номер: 580, виданий 16.02.2007, видавник: Луняченко Н.В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу.
При цьому, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд дійшов висновку, що проведення реєстраційної дії на підставі Іпотечного договору, в якому міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що є законним способом набуття нерухомого майна у власність.
Як вбачається з п.4.1 та 4.5.3 договору іпотеки, сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя. 
 
Разом із тим, відповідно до пункту 4.5.3 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Таким чином, відповідно до Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору) передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку була можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, але ніяк не на підставі застереження в іпотечному договорі. Таке застереження може тільки визначати умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
При цьому, сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.
Так, у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року (справа №127/8068/16-ц) роз`яснено, що аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. Тому Суд дійшов висновку, що така згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України.
Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і передбачили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у досудовому порядку саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а не на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі.
Сам по собі Іпотечний договір не може вважатися договором про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки такий договір обов`язково укладається окремо та підлягає нотаріальному посвідченню.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не узгоджувала з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором та як іпотекодавець, не надавала своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю.
За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, реєстрація за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», права власності на спірну квартиру відбулась без достатніх правових підстав, з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку».
Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №199/1276/17 та у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі № 554/14813/15-п. від 21.11.2018 року по справі №367/7589/15-ц. від 10.10.2019 року по справі №752/10790/16-п.
На вищенаведене, районний суд уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про те, що проведення реєстраційної дії на підставі Іпотечного договору, в якому міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, с законним способом набуття нерухомого майна у власність.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду. 
Окрім того, обґрунтованими є і твердження апелянта про те, що в порушення ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було проведено за наявності обтяження – арешту нерухомого майна. 
Так, судом першої інстанції було встановлено, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 1740275 від 17.04.2013 18:59:41, ОСОБА_2 , Одеське міське управління юстиції, Одеська обл. зареєстровано арешт всього нерухомого майна ОСОБА_1 . Підставою для державної реєстрації стала постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 37498963, видана 12.04.2013 року Першим Київським ВДВС ОМУЮ, Головним державним виконавцем А. М. Шевчук.
При цьому, даних про те, що рішення, яким було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , в т.ч. на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , кимось оскаржувалося та було скасоване, матеріали справи не місять. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, «що набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки на підставі застереження в іпотечному договорі є зверненням стягнення на предмет іпотеки. Таке звернення стягнення на предмет іпотеки є примусовим відчуженням майна без волі власника. 
Однак, з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, оскільки положення п. 3 ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розповсюджується на випадки, коли відбувається набуття права власності на нерухоме майно боржників, яке реалізовується в процесі вчинення конкретних виконавчих дій, заходів, спрямованих на примусове виконання рішень та задоволення вимог стягувачів.
Так, ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено випадки, при яких державний реєстратор відмовляє у проведенні державної реєстрації права власності.
Зокрема, згідно п.6 ч.1 ст. 24 вищевказаного Закону, встановлено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.
Зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 1, ст. 9, № 47, ст. 800) доповнено пунктом 7 такого змісту: «7) державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем» було внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 року, тобто вже після прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора (24.11.2017 року).
Частиною першої стаття 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
З огляду на вказане, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 року не має зворотної сили, а тому до правовідносин, що виникли між сторонами, не може застосовуватися п. 7 ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зобов`язано державного реєстратора встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що до 24.11.2017 року, при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження нерухомого майна Позивачки ОСОБА_1 , в яке входить спірна (іпотечна) квартира, державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте.
Більш того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17 (провадження № 14-100цс19) зазначено, що «відповідно до пункту 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року, під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону. Згідно з пунктом б частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте».
Аналогічні правові висновки були викладені у постановах Верховного Суду від 10.02.2021 року по справі №754/9842/19, від 18.02.2021 року по справі №756/13679/16-ц. 
Отже, в порушення ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором за наявного чинного обтяження на момент прийняття оскаржуваного рішення, було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.
Посилання апелянта на необхідність подання оцінки предмету іпотеки під час проведення державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки також є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне. 
Так, згідно із ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя.
Отже законом прямо визначена необхідність саме при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення вартості предмету іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Таким чином, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувалося в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», заявник зобов`язаний був здійснити та надати державному реєстратору оцінку вартості предмета іпотеки.
Даний висновок підтверджується і постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №306/2053/16-ц, в якій зазначено, що суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи, зокрема, відсутні відомості про інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною. З урахуванням в т.ч. і викладеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.
Предметом розгляду справи №306/2053/16-ц також було скасування реєстрації речового права, права власності на іпотечне майно і позов, зокрема, обґрунтовувався відсутністю інформації про вартість майна, за якою відбувалося зарахування вимог.
Аналогічна позиція також висловлена в постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року по справі № 917/2101/17, від 29.01.2020 року по справі №607/8488/18, від 15.01.2020 року по справі №199/4062/17-ц.
Матеріалами справи встановлено, що до суду першої інстанції, позивач ПАТ «Укрсоцбанк» разом із відзивом на позов надав до суду копію висновку про вартість майна, згідно якого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «БІЗНЕС АССІСТ» виконано оцінку вартості квартири АДРЕСА_2 , згідно якої ринкова вартість зазначеної квартири складає 1 699 465 грн.
Однак, заперечуючи проти доводів відповідача, позивач зазначав, що  вказаний висновок не був наданий Іпотекодержателем державному реєстратору при проведенні спірної реєстрації права власності на квартиру, оскільки відсутній в матеріалах реєстраційної справи та вказаний в оцінці розмір не відповідає дійсній ринковій вартості іпотечного житла, така вартість є більшою, а Позивачку ОСОБА_1 було позбавлено права оскарження даної оцінки. Також позивачка зазначала, що оцінка предмету іпотеки проводилася з порушенням Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 р. №1440, а тому наданий висновок про оцінку майна є недопустимим доказом.
Так, згідно положень статті 12 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.
Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.
Пунктами 56, 57 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» встановлено, що звіт про оцінку майна може складатися у повній чи у стислій формі. Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: опис об`єкта оцінки, який дає змогу його ідентифікувати; дату оцінки та дату завершення складення звіту, а у разі потреби - строк дії звіту та висновку про вартість майна відповідно до вимог законодавства; мету проведення оцінки та обґрунтування вибору відповідної бази оцінки; перелік нормативно-правових актів, відповідно до яких проводиться оцінка; перелік обмежень щодо застосування результатів оцінки; виклад усіх припущень, у межах яких проводилася оцінка; опис та аналіз зібраних і використаних вихідних даних та іншої інформації під час проведення оцінки; висновки щодо аналізу існуючого використання та найбільш ефективного використання об`єкта оцінки; виклад змісту застосованих методичних підходів, методів та оціночних процедур, а також відповідних розрахунків, за допомогою яких підготовлено висновок про вартість майна; письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість; висновок про вартість майна; додатки з копіями всіх вихідних даних, а також у разі потреби - інші інформаційні джерела, які роз`яснюють і підтверджують припущення та розрахунки.
Проте, відповідачем не було надано до суду звіту про оцінку майна, який би відповідав вказаним вимогам та містив всі необхідні розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. 
Більше того, як зазначала позивачка ОСОБА_1 , оцінка предмету іпотеки проводилася без особистого огляду квартири, що є недопустимим згідно Національного стандарту №1 «Загальні засали оцінки майна і майнових прав» та дані оцінки майна не включені до реєстру, як того вимагає діюче законодавство України.
З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що наданий АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», висновок про вартість майна не є належним доказом у справі, оскільки оцінка майна проведена з порушенням вимог Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та безпосередньо не була надана державному реєстратору при зверненні стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що прийняте державним реєстратором рішення про передачу спірного нерухомого майна у власність АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки - є протиправним , у зв`язку із чим підлягає скасуванню. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. (Том І: а.с. 1), а при подачі апеляційної скарги – 1057,21 грн. (Том І: а.с. 190), що разом складає 1762,01 грн., які підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках. 
З урахуванням того, що член колегії суддів, а саме суддя Сегеда С.М. у період з 12 по 20 квітня 2021 року перебував у відпустці, що підтверджується довідкою № 90д від 12 квітня 2021 року відділу кадрової роботи та управління персоналом, тому повне судове рішення виготовлене 21 квітня 2021 року. 
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,–
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року – скасувати. 
Прийняти постанову.
         Позовні вимоги ОСОБА_1  до Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа - банк» про визнання протиправним та скасування рішення – задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38340533 від 24.11.2017 18:01:18, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа - банк». 
Стягнути в рівних частках з Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича (Код ЄДРПОУ 41217700) та Акціонерного товариства «Альфа - банк» (Код ЄДРПОУ: 23494714) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні, 01 копійок. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  
Повний текст судового рішення складено 21.04.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

                                                                С.М. Сегеда