ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2021 р.                                   Справа №914/2441/15 (914/595/20)

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
головуючий суддя                                                                      Желік М.Б.  
судді                                                                                              Орищин Г.В.
                                                                                                      Галушко Н.А.
секретар судового засідання Гунька О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Економконсалтинг” б/н від 18.01.2021 (вх. № 01-05/552/21 від 09.02.2021) 
на рішення Господарського суду Львівської області від 17.12.2020 (повний текст рішення складено 28.12.2020, суддя Цікало А.І.) 
у справі №914/2441/15 (914/595/20)
за позовом: Публічного акціонерного товариства “Львівська вугільна компанія”, с. Сілець, Сокальський район, Львівська область                                
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Економконсалтинг”, м. Київ 
до відповідача-2: Державного підприємства “Львіввугілля”, м. Сокаль, Львівська область
третя, особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2: Міністерство енергетики та захисту довкілля України, м. Київ
про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 10.06.2019 р. №01-19, укладеного між Державним підприємством “Львіввугілля”, Товариством з обмеженою відповідальністю “Компанія “Економконсалтинг” та Публічним акціонерним товариством “Львівська вугільна компанія”
в межах справи №914/2441/15
про банкрутство Публічного акціонерного товариства “Львівська вугільна компанія”, с. Сілець, Сокальський район, Львівська область 

за участю представників: 
від ПАТ “Львівська вугільна компанія”: керуючий санацією Степаненко І.Є.;
від ДП “Львіввугілля”: предтавник Бабій Т.М.;
від ТзОВ “Компанія “Економконсалтинг”: Шубак О.І. - адвокат
від інших учасників: не з`явилися.

Учасникам  процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.12.2020 у справі №914/2441/15 (914/595/20) позов задоволено повністю, визнано недійсним з моменту укладення договір про відступлення права вимоги від 10.06.2019 №01-19, укладений між Державним підприємством “Львіввугілля”, Товариством з обмеженою відповідальністю “Компанія “Економконсалтинг” та Публічним акціонерним товариством “Львівська вугільна компанія”, здійснено розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Львівської області із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 17.12.2020 у справі №914/2441/15 (914/595/20) скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 (після усунення недоліків апеляційної скарги) відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 14.04.2021.
07.04.2021 на адресу суду надійшов відзив ПАТ «Львівська вугільна компанія» на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.04.2021 розгляд апеляційної скарги відкладено за клопотанням апелянта на 12.05.2021.
В судове засідання 12.05.2021 з`явились представники позивача та відповідачів, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2 явки повноважного представника в судове засідання не забезпечила.
Колегія суддів зазначає, що неявка в судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Представник апелянта в судовому засіданні надав пояснення щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, вимоги апеляційної скарги підтримав, просив оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник позивача – керуючий санацією ПАТ «Львівська вугільна компанія», проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечила, надала пояснення щодо обставин справи, просила оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.
Представник відповідача-2 проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.
В провадженні Господарського суду Львівської області перебуває справа №914/2441/15 за заявою ПАТ «Альфа-Банк» про банкрутство ПАТ «Львівська вугільна компанія» на стадії процедури санації.
Публічне акціонерне товариство “Львівська вугільна компанія” звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача-1 – Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Економконсалтинг” та до відповідача-2 – Державного підприємства “Львіввугілля” про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 10.06.2019 №01-19, укладеного між Державним підприємством “Львіввугілля”, Товариством з обмеженою відповідальністю “Компанія “Економконсалтинг” та Публічним акціонерним товариством “Львівська вугільна компанія”.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 10.06.2019 №01-19, сторонами грубо порушено вимоги закону щодо вчинення такого правочину, зокрема, у сторін відсутні оригінали договору, не проведена оплата компенсації за вказаним договором, бухгалтерський облік сторін не приведено до умов договору, вчинення оспорюваного правочину не погоджено з уповноваженим органом управління ДП “Львіввугілля”. Крім того, позивач зазначав, що оспорюваний договір підписаний зі сторони ДП “Львіввугілля” головою комісії з реорганізації Троць С.Я., який фактично не приступив до виконання своїх повноважень на підприємстві. Позивач стверджував, що під час вчинення спірного правочину порушено вимогу щодо добровільного волевиявлення учасника правочину, оскільки ДП “Львіввугілля” заперечує проти такого правочину, що випливає із відзиву ДП “Львіввугілля” від 13.11.2019 №7/1788 на апеляційну скаргу арбітражного керуючого Постоленка В.О. на ухвалу Господарського суду Львівської області від 26.09.2019 у справі № 914/2441/15. Також позивач вказує, що всупереч п.4.1. договору, такий не скріплений печатками підприємств.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.03.2020 відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження в межах справи №914/2441/15 про банкрутство ПАТ “Львівська вугільна компанія”; присвоєно справі номер - 914/2441/15(914/595/20); залучено Міністерство енергетики та захисту довкілля України до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні ДП “Львіввугілля” (відповідача-2).
Відповідач-1, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначав, що ОСОБА_1 призначений головою комісії з реорганізації ДП “Львіввугілля” наказом Міненерговугілля від 28.05.2019 №233, а отже, мав повноваження на підписання спірного договору; керуючий санацією ПАТ “Львівська вугільна компанія” арбітражний керуючий Степаненко І. Є. не є представником ДП “Львіввугілля” та не має правових підстав стверджувати, що відповідач-2 не визнає спірний договір; відбиток печатки підприємства не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа; ТзОВ “Компанія “Економконсалтинг” подано до Господарського суду Львівської області заяву про заміну кредитора - ДП “Львіввугілля” правонаступником - ТзОВ “Компанія “Економконсалтинг” у справі №914/2441/15 про банкрутство ПАТ “Львівська вугільна компанія” у зв`язку з укладенням договору про відступлення права вимоги від 10.06.2019 №01-19, що свідчить про те, що оспорюваний договір вчинений сторонами з наміром створення правових наслідків, а саме заміни кредитора правонаступником у справі №914/2441/15; ані статутом ДП “Львіввугілля”, ані чинним законодавством не передбачено погодження таких правочинів з органом управління, оскільки предметом спірного договору не було відчуження основних фондів (засобів) та такий не відповідає критеріям зобов`язання з заінтересованістю, згідно приписів ст.731 ГК України; копія статуту ДП “Львіввугілля”, засвідчена керуючим санацією Степаненко І.Є., не є допустимим доказом, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на представництво останньою інтересів ДП “Львіввугілля”.
Відповідач-2 під час розгляду справи в суді першої інстанції відзиву на позовну заяву не подав. Як зазначено в оскарженому рішенні, в судовому засіданні представник відповідача-2 усно заперечив дійсність спірного договору.
Міністерство енергетики та захисту довкілля України – третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2, у поясненні зазначало, що оспорюваний правочин є незаконним та протиправним, стверджувало, що оспорюваний договір відступлення права вимоги фактично є правочином щодо відчуження державного майна і повинен був бути узгоджений з Міністерством енергетики та захисту довкілля України як уповноваженим органом управління, однак до Міністерства енергетики та захисту довкілля України не надходив для погодження такий договір, тому Троцько С.Я. як голова з реорганізації та посадова особа ДП “Львіввугілля” при підписанні спірного договору діяв з перевищенням повноважень та всупереч закону. Також третя особа стверджувала, що при укладанні спірного договору була порушена процедура щодо внутрішнього та зовнішнього погодження проекту документа, передбачена правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №1000/5.
Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення про задоволення позову, дійшов висновків про те, що спірний договір є недійсним, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження погодження укладання оспорюваного договору з Міністерством енергетики та захисту довкілля України, а також того, що оспорюваний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував ст.ст.512, 656 ЦК України, положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Податковому кодексі України, П(с)БО 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, та як наслідок, дійшов неправильного висновку про те, що договір про відступлення права вимоги був фактично договором про відчуження державного майна і повинен був бути узгоджений з Міністерством енергетики та захисту довкілля України як уповноваженим органом управління. Зокрема, скаржник вказує, що відповідно до ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» існує застереження щодо попереднього узгодження відчуження майна державного підприємства, що належить до основних засобів, однак, ні законодавством, ні статутом ДП «Львіввугілля» не передбачено обов`язку погодження правочинів щодо відступлення права вимоги з органом управління, яким на дату укладення договору було Міністерство енергетики та вугільної промисловості. 
Також, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував ст.203, 215, 216 ЦК України і 76 ГПК України та, як наслідок, дійшов неправильного висновку про відсутність доказів спрямування договору про відступлення права вимоги на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, скаржник вважає, що правовим наслідком договору про відступлення права вимоги є те, що новий кредитор займає місце первісного кредитора у зобов`язаннях на загальну суму 64  062  604,16 грн., яка визнана ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.02.2016 у справі №914/2441/15 (п.1.3. договору). Позивач вказує у позовній заяві, що відповідач-1 та ПАТ «Львівська вугільна компанія» подали суду заяви про заміну кредитора у справі – ДП «Львіввугілля» його правонаступником ТзОВ «Компанія «Економконсалтинг», таким чином, позивач сам наводить докази того, що оспорюваний договір вчинений сторонами з наміром створення реальних наслідків, а саме заміни кредитора правонаступником, і в цій частині виконаний. Окрім того, відповідно до п.1.4. договору право вимоги грошових коштів переходить до нового кредитора з дати укладення цього договору, тому питання розрахунку за договором не може бути предметом судового розгляду. З покликанням на п.2.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України  від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними скаржник вказує, що невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків його недійсності.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції невірно застосував ст.ст.74, 76 ГПК України та, як наслідок, дійшов неправильного висновку щодо того, що договір про відступлення права вимоги порушує права ПАТ «Львівська вугільна компанія», хоча позивач не довів наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсним оскаржуваного договору, та порушення цим договором прав та інтересів позивача.
Окрім того, на переконання апелянта суд першої інстанції порушив ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи, поданого у зв`язку із зайнятістю адвоката відповідача-1 в іншому судовому засіданні, не врахував висновку Європейського суду з прав людини у справі «Бартая проти Грузії» про те, що відмова суду перенести засідання за клопотанням адвоката, що брав участь в іншому процесі, та розгляд справи без представника є порушенням ст.6 Конвенції.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив щодо доводів та аргументів скаржника, вказав, що скаржник помилково застосовує до спірних правовідносин положення законодавства щодо основних засобів, оскільки за договором про відступлення права вимоги було відчужено дебіторську заборгованість, яка відноситься до оборотних засобів підприємства у відповідності до П(с)БО 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73. Позивач вважає, що право вимоги в розумінні оборотного активу ДП «Львіввугілля» є майном підприємства, а тому договір відступлення права вимоги був фактично правочином щодо відчуження державного майна і повинен був бути узгодженим з Міністерством енергетики і захисту довкілля України як уповноваженим органом управління. Щодо доводів апелянта про те, що правовим наслідком укладення оспорюваного правочину було те, що новий кредитор займає місце первісного у зобов`язанні на суму 64  062  604,16 грн., яка визнана ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.02.2016 у справі №914/2441/15 про банкрутство, позивач вказує, що ТзОВ «Компанія «Економконсалтинг» подала заяву про заміну кредитора правонаступником у справі про банкрутство ПАТ «Львівська вугільна компанія», а згодом подала клопотання про залишення такої заяви без розгляду.
Позивач наголошує, що правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним в силу вимог ст.203 ЦК України. Оспорюваний договір про відступлення державним підприємством іншій юридичній особі (комерційній установі) права вимагати від ПАТ «Львівська вугільна компанія» боргу в розмірі 64  062  604,16 грн. було укладено за обставин, коли державне підприємство має значну заборгованість перед працівниками по заробітній платі та перед державою по платежах до бюджету, тому в п.1.2. та п.2.1. договору сторони обумовили, що новий кредитор протягом одного календарного дня сплачує первісному кредитору суму компенсації, розмір якої дорівнює сумі переданого права вимоги, оплата може бути проведена шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Проте, відповідач не надав суду доказів здійснення оплати за договором, а також на підтвердження того, що сторони оспорюваного правочину є контрагентами. 
Позивач звертає увагу на те, що крім скаржника усі учасники справи заперечують дійсність договору.
Щодо порушеного права чи законного інтересу ПАТ «Львівська вугільна компанія» вказує, що оспорюваний договір позбавляє ДП «Львіввугілля» права на отримання від боржника існуючого перед ним боргу в розмірі 64  062  604,16 грн., а боржника у справі про банкрутство - ПАТ «Львівська вугільна компанія» його обов`язку сприяти законному погашенню на користь державного підприємства боргу.
Також позивач заперечує щодо тверджень скаржника про порушення судом першої інстанції ст.6 Конвенції прав людини та основоположних свобод, оскільки розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями відповідача-1.
Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.10.2020.
Відповідно до ч.2 ст.195 ГПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Як  вбачається з матеріалів справи, розгляд справи по суті в суді першої інстанції тричі відкладався за клопотаннями відповідача-1. 
17.12.2020, в день судового засідання, до Господарського суду Львівської області надійшло чергове клопотання ТзОВ “Компанія “Економконсалтинг” про відкладення розгляду справи, обґрунтоване тим, що адвокат Шубак О.І., який представляє інтереси ТзОВ “Компанія “Економконсалтинг” у цій справі, не може бути присутнім в судовому засіданні 17.12.2020, оскільки в цей день братиме участь в судовому засіданні у справі №910/18160/19 в приміщенні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо надання правової допомоги ТзОВ “Софт-Альянс”.
Суд, врахувавши, що представником відповідача-1 неодноразово подавались клопотання про відкладення розгляду справи, явка учасників справи в судове засідання не визнавалась обов`язковою, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, із клопотання не вбачається підстав, передбачених ч. 2 ст. 202 ГПК України, для відкладення розгляду справи, а  представником відповідача-1 не наведено вагомих причин, які б свідчили про неможливість проведення даного судового засідання у зв`язку з його відсутністю, відхилив клопотання представника ТзОВ “Компанія “Економконсалтинг” про відкладення за необґрунтованістю.
Згідно з частиною першою, другою  статті 202 ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього  Кодексу  судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Із зазначених норм вбачається, що відкладення розгляду справи є правом суду та здійснюється ним на власний розсуд, з урахуванням конкретних обставин у справі та у разі визнання причин неявки сторін поважними. При цьому, основною передумовою для відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Враховуючи те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою,    заявником не зазначено, яким чином відкладення розгляду справи вплинуло б на прийняття рішення судом першої інстанції, а також те, представник ТзОВ «Компанія «Економконсалтинг» виклав свою правову позицію по суті спору у поясненні щодо позовної заяви, поданому суду 07.10.2020 за вх. №28998/20, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи скаржника про порушення місцевим судом статті 6 Конвенції про права людини та основоположні свободи 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997, якою закріплено право на справедливий суд.
Слід також зауважити, що відповідач-1 є юридичною особою та не позбавлений права надавати повноваження на представництво своїх інтересів будь-якій кількості осіб та будь-якому іншому представникові, у тому числі безпосередньому керівнику.
Натомість у  справі «Бартая проти Грузії», на рішення Європейського суду з прав людини у якій покликається скаржник, було визначено, що заявник не мав можливості брати участь у провадженні щодо трудового спору на рівних засадах  із супротивною стороною, яка була представлена адвокатом. 
За змістом  ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з  ст.626 ЦК України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1  ст.627 ЦК України  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із ч.1  ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України  встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.02.2016 у справі №914/2441/15 визнано грошові вимоги Державного підприємства “Львіввугілля” до Публічного акціонерного товариства “Львівська вугільна компанія” на суму 64064871,18 грн. (з яких: 2267,02 грн. - витрати по сплаті судового збору відносяться до першої черги реєстру вимог кредиторів, 64062604,16 грн. - основний борг – четверта черга реєстру вимог кредиторів).
10.06.2019 між Державним підприємством “Львіввугілля” (Первісний кредитор, відповідач-2 у справі) в особі голови комісії з реорганізації Троцько Сергія Ярославовича, Товариством з обмеженою відповідальністю “Компанія “Економконсалтинг” (Новий кредитор, відповідач-1 у справі) в особі директора Хрищановича Костянтина Леонідовича та Публічним акціонерним товариством “Львівська вугільна компанія” (Боржник, позивач у справі) в особі керуючого санацією арбітражного керуючого Постоленка Володимира Олексійовича, укладено договір про відступлення права вимоги № 01-19.
Відповідно до умов Договору №01-19, Первісний кредитор передає Новому кредитору належне йому право вимоги грошових коштів до ПАТ “Львівська вугільна компанія” на суму 64062604 грн. 16 коп., що визнано ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.02.2016 у справі № 914/2441/15 (п. 1.1. Договору). 
Новий кредитор сплачує Первісному кредитору суму компенсації, розмір якої дорівнює сумі переданого права вимоги, а саме: 64062604,16 грн. Сторони погодили, що виконання Новим кредитором компенсації можливе у інший спосіб, не заборонений чинним законодавством України, зокрема зарахуванням взаємних грошових вимог (п. 1.2. Договору). 
Правовим наслідком за цим Договором є те, що Новий кредитор займає місце Первісного кредитора у зобов`язаннях на загальну суму 64062604,16 грн., яка визнана ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.02.2016 у справі №914/2441/15 (п. 1.3. Договору). 
Право вимоги грошових коштів переходить до Нового кредитора з дати укладання цього Договору (п. 1.4. Договору). 
Протягом одного календарного дня з дати підписання цього договору, Новий кредитор зобов`язаний компенсувати Первісному кредитору за відступлення права вимоги згідно даного Договору суму у розмірі 64062604,16 грн. в спосіб, не заборонений чинним законодавством України, але за умови досягнення згоди обох Сторін стосовно такого способу, зокрема зарахуванням взаємних грошових вимог (п. 2.1. Договору). 
Цей Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами (та скріплення печатками сторін – за наявності) та діє до повного виконання Сторонами свої зобов`язань за цим Договором (п. 4.1. Договору).
Відповідно до наказу Мінекоенерго від 27.12.2019 №564 “Про затвердження Переліків державних підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Мінекоенерго, господарських товариств, щодо яких Мінекоенерго здійснює повноваження з управління корпоративними правами держави та господарських структур, контроль за діяльністю яких здійснює Мінекоенерго”, ДП “Львіввугілля” належить до сфери управління Міністерства енергетики та захисту довкілля України.
Статутом ДП “Львіввугілля”, затвердженим наказом Міненерговугілля України №369 від 13.06.2016, передбачено, що підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства енергетики та захисту довкілля України (Уповноважений орган управління). Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Майно підприємства становлять виробничі і невиробничі запаси, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Джерелами формування майна підприємства, зокрема, є доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності підприємства. Контроль за ефективністю використання та збереження закріпленого за підприємством майна здійснює Уповноважений орган управління. Відчуження підприємством майнових об`єктів, що належать до основних засобів, здійснюється виключно на конкурентних засадах за погодженням з Уповноваженим органом управління. Управління підприємством здійснюється його керівником, який підзвітний Уповноваженому органу управління. Керівник підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління.
У п.8 Статуту ДП “Львіввугілля” вказано, що уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, приймає рішення на відчуження, передачу та списання майна підприємства.
Дебіторська заборгованість (а отже, і право вимоги як еквівалент поняття дебіторська заборгованість) у бухгалтерському обліку визнається різновидом оборотних активів, тобто товаром (відповідно до НП(с)БО №1, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №73 від 07.02.2013). При укладанні договору відступлення права вимоги, новий кредитор за плату купує свого роду товар (дебіторську заборгованість).
Так, відповідно до п.5 НП(с)БО №10, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №237 від 08.10.1999, дебіторська заборгованість визнається активом,  якщо існує ймовірність отримання підприємством майбутніх економічних вигод та може бути достовірно визначена її сума.
Частиною третьою статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, право вимоги у розумінні оборотного акту ДП “Львіввугілля” є майном підприємства, а тому договір відступлення права вимоги був фактично правочином щодо відчуження державного майна і повинен був бути узгоджений з Міністерством енергетики та захисту довкілля України як Уповноваженим органом управління.
Доводи апелянта про те, що дебіторська заборгованість не відноситься до основних засобів, а відповідно до ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» існує застереження щодо попереднього узгодження відчуження майна державного підприємства, що належить до основних засобів, однак, ні законодавством, ні статутом ДП «Львіввугілля» не передбачено обов`язку погодження правочинів щодо відступлення права вимоги з органом управління, колегія суддів відхиляє за безпідставністю, оскільки у п.8 Статуту ДП “Львіввугілля” вказано, що уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, приймає рішення на відчуження, передачу та списання майна підприємства.
Оскільки, у спорі не йдеться про відчуження основних засобів, а предметом оспорюваного договору є відчуження дебіторської заборгованості, положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Податкового кодексу України, П(с)БО 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, в частині врегулювання визначення поняття та особливостей відчуження основних засобів державного підприємства, на невірне застосування яких покликається скаржник, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Водночас, скаржник не заперечує, що на момент укладення оспорюваного договору уповноваженим органом управління ДП «Львіввугілля» було Міністерство енергетики та захисту довкілля України, а в матеріалах справи відсутні докази погодження Міністерством енергетики та захисту довкілля України договору про відступлення права вимоги від 10.06.2019 №01-19.
ОСОБА_1 , який підписав спірний договір від ДП “Львіввугілля”, був призначений головою комісії з реорганізації ДП “Львіввугілля” наказом Міненерговугілля від 28.05.2019 №233 “Про внесення змін до наказу Міненерговугілля від 07.11.2018 №559”. Відповідно до ч.4 ст.105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Зазначене спростовує твердження позивача про те, що ОСОБА_1 не приймався на роботу ДП “Львіввугілля” та не мав повноважень на підписання договорів.
Однією з вимог для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України, є те, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Так, у відповідності до п. 1.2. та п. 2.1. Договору про відступлення права вимоги від 10.06.2019 № 01-19 сторони дійшли згоди, що Новий кредитор протягом одного календарного дня сплачує Первісному кредитору суму компенсації, розмір якої дорівнює сумі переданого права вимоги, а саме: 64062604,16 грн., оплата по цьому договору може бути проведена шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. 
Однак, в матеріалах справи відсутні докази здійснення оплати за договором, а також відсутні докази на підтвердження того, що ДП “Львіввугілля” та ТзОВ “Компанія “Економконсалтинг” є контрагентами на підтвердження можливості зарахування зустрічних однорідних вимог. 
Скаржник стверджує, що правовим наслідком укладення оспорюваного договору є заміна кредитора у справі № 914/2441/15 правонаступником, і, з поданням заяви про заміну кредитора правонаступником, договір в цій частині є виконаним.
Колегія суддів апеляційної інстанції вказує, що метою укладення договору відступлення права вимоги для нового кредитора є безпосередньо передання такого права, водночас, метою укладення договору для первісного кредитора є також отримання оплати за договором. Відтак, реальне настання правових наслідків за договором відступлення права вимоги (реальність виконання такого договору) є саме здійснення плати за таким договором, оскільки первісний кредитор, відступаючи своє право вимоги, очікує отримання від нового кредитора компенсації за відступлене право вимоги.
З огляду на фактичні обставини справи слід також зазначити, що ДП «Львіввугілля», відчужуючи актив у вигляді дебіторської заборгованості на суму 64062604,16 грн., не міг переслідувати виключно мету безпосереднього передання права вимоги до боржника, що перебуває в процедурі санації, іншій юридичній особі без очікування відповідної компенсації, оскільки це в будь-якому разі суперечило б інтересам підприємства.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження погодження укладання оспорюваного договору з Міністерством енергетики та захисту довкілля України, а також відсутні докази, що оспорюваний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позов Публічного акціонерного товариства “Львівська вугільна компанія” про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 10.06.2019 № 01-19 підлягає задоволенню.
Щодо доводів скаржника про те, що позивачем не доведено порушення прав  чи інтересів ПАТ «Львівська вугільна компанія» укладенням договору про відступлення права вимоги, колегія суддів зазначає, що право позивача на звернення до господарського суду про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 10.06.2019 №01-19 прямо випливає з норми ч.3 ст.215 ЦК України, оскільки в спірному випадку позивач є стороною договору. Окрім того, наслідками укладення договору про відступлення права вимоги, що суперечить вимогам чинного законодавства, може стати внесення змін до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство  ПАТ «Львівська вугільна компанія»  без достатніх правових підстав, що прямо порушує права та інтереси позивача.
  Відповідно до частин 1, 2, 4, 5  статті 236 ГПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.
Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають  задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
В порядку положень ст.129 ГПК України, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги слід покласти на скаржника.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

           1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Економконсалтинг” б/н від 18.01.2021 (вх. № 01-05/552/21 від 09.02.2021)  -  відмовити.
            2. Рішення Господарського суду Львівської області від 17.12.2020 у справі №914/2441/15 (914/595/20) – залишити без змін.
           3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги – покласти на скаржника.  

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи  повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 24.05.2021.

Головуючий суддя                                                            Желік М.Б. 

                              суддя                                                            Орищин Г.В.

                                   суддя                                                             Галушко Н.А.