ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" травня 2021 р.           Справа№ 925/1425/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Коротун О.М.
суддів:            Демидової А.М. 
          Сітайло Л.Г. 
 
за участю секретаря судового засідання Нікітенко А.В.,
за участю представника скаржника згідно з протоколом судового засідання від 24.05.2021
за апеляційною скаргою Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго»
на рішення Господарського суду Черкаської області від 15.02.2021 (повний текст складено 22.02.2021)
у справі № 925/1425/20 (суддя Васянович А.В.)
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго»
про стягнення 233  280, 84 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст заявлених вимог
У листопаді 2020 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України») звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» (далі - КП «Уманьтеплокомуненерго») про стягнення 233  280, 30 грн, а саме: 154  057, 21 грн пені, 30  207, 30 грн 3 % річних, 13  465, 87 грн інфляційних втрат та 35  550, 46 грн збитків.
Позовні вимоги про стягнення збитків, штрафних, інфляційних втрат та 3 % річних обґрунтовані неналежним виконання відповідачем умов договору про постачання природного газу від 11.10.2018 №1584/18-БО-36 щодо своєчасного розрахунку та об`ємів купленого газу.
2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 15.02.2021 позов задоволено повністю. Стягнуто з КП «Уманьтеплокомуненерго» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» - 154  057, 21 грн пені, 30  207, 30 грн 3 % річних, 13  465, 87 грн інфляційних втрат, 35  550, 46 грн збитків та 3  499, 21 грн судового збору.
Рішення обґрунтовано тим, що відповідач порушив свій обов`язок і розрахунок за фактично переданий газ до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки не здійснив. Прострочення виконання грошового зобов`язання в спірний період не заперечується відповідачем, підтверджується матеріалами справи. А тому суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
Також суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого газу, позивачем було правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені, з урахуванням 15, 3 % річних, що є менше ніж подвійна облікова ставка Національного банку України.
Крім того, рішення обґрунтовано тим, що оскільки обсяги природного газу, які відповідач замовив та мав намір отримати у березні та квітні 2019 році з власної волі останній не отримав та не спожив, відповідач тим самим порушив умови договору, та не довів, що вказане порушення відбулось не з його вини, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди є також обґрунтованими.
3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду
Не погодившись з ухваленим рішенням, КП «Уманьтеплокомуненерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 15.02.2021 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Також скаржник просив стягнути з позивача витрати по сплаті судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2021 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КП «Уманьтеплокомуненерго» на рішення Господарського суду Черкаської області від 15.02.2021. Надано сторонам час для подачі відзиву та клопотань. Призначено до розгляду апеляційну скаргу на 19.04.2021.
19.04.2021 розгляд справи було відкладено до 24.05.2021 у зв`язку неявкою учасників справи.
У судове засідання 24.05.2021, яке за клопотанням скаржника проводилося в режимі відеоконференції, з`явився представник скаржника. Представник позивача у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином у порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним в матеріалах справи.
Представниця скаржника у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, а рішення суду - скасувати.
4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів
КП «Уманьтеплокомуненерго» не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Скаржник зазначає, що норма пп. 1 п. 1 розділу VII Правил постачання природного газу, на яку посилається позивач, не має імперативного характеру, наявність підстав для застосування якої потребує доказуванню у встановлений чинним законодавством спосіб. На переконання скаржника, говорити про наявність «збитків» постачальника без надання жодного доказу понесення будь-яких втрат є абсолютно безпідставним. Звернення АТ «НАК Нафтогаз України до КП «Уманьтеплокомуненерго» з позовною вимогою про стягнення 35 550, 46 грн є необґрунтованим з огляду на відсутність у діях відповідача складу цивільного правопорушення та недоведеність вини останнього у нанесенні збитків за порушення договірних зобов`язань.
Також скаржник вказує, що оплата за отриманий природний газ за спірним договором здійснювалась шляхом перерахунку сум коштів з поточного рахунку із спеціальним режимом використання відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.06.2014 № 217, яким визначено спеціальний режим проведення взаєморозрахунків, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунок АТ «НАК «Нафтогаз України» за визначеними нормативами.
Крім того, скаржник вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що зумовлюють нищівні наслідки застосування зазначеної міри відповідальності у заявленому розмірі для боржника, який перебуває наразі в скрутному матеріальному становищі, насамперед, станом на кінець звітного періоду 2020 року КП «Уманьтеплокомуненерго» має наступні фінансові показники: непокритий збиток складає 81 319 тис. грн; інші довгострокові зобов`язання 22 507 тис. грн; поточні зобов`язання 97 266 тис. грн.
5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
25.03.2021 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в строк, встановлений судом та з доказами надсилання іншому учаснику справи. Відзив прийнято до розгляду в порядку ст. 263 ГПК України.
Позивач вказує, що відповідач, подаючи суду першої інстанції відзив на позовну заяву, визнав, що «...починаючи з жовтня 2019 року на споживачів, не розповсюджується санкція у вигляді відшкодування збитків за недовикористання заявленого об`єму природного» оскільки заявлені позовні вимоги стосуються березня та квітня 2019 року отже до набрання чинності редакцiп пп. 1 п. 1 розділу VII Правил постачання природного газу від 12.10.2019 у зв`язку із прийняттям НКРЕКП постанови від 07.10.2019 № 2081 «Про внесення змін до Правил постачання природного газу». Таким чином відсутні підстави для порушення принципу незворотності дії нормативно правових актів в часі, оскільки постанова НКРЕКП від 07.10.2019 № 2081 не містить посилання про її застосування до правовідносин, що виникли та існували до набрання нею чинності, зокрема, в березні та квітні 2019.
Крім того, позивач посилається на висновок, здійснений об`єднаною палатою Верховного Суду у справі 903/918/19, згідно з яким визначений Порядком № 217 алгоритм розподілу коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.
6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції
Як вбачається з матеріалів справи, 11.10.2018 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (в подальшому найменування позивача було змінено на АТ «НАК «Нафтогаз України») (постачальник) та КП «Уманьтеплокомуненерго» (споживач) було укладено договір постачання природного газу за №1584/18-БО-36 (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач - оплатити його на умовах цього договору.
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями (п. 1.2. договору).
З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за договором постачання природного газу виконав повністю та поставив відповідачу у жовтні 2018 року - квітні 2019 року природний газ на загальну суму 32  094  156, 69 грн, що підтверджується копіями актів приймання-передачі природного газу та не заперечується відповідачем.
Відповідно до п. 6.1. договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.
Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки.
Згідно з п. 8.2 договору (в первісній редакції та з 01 грудня 2018 року - п. 7.2. договору в редакції додаткової угоди № 4 від 27.11.2018) у разі прострочення споживачем оплати згідно з п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15, 3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Оскільки зобов`язання з оплати природного газу відповідач у встановлений договором строк не виконав, АТ «НАК «Нафтогаз України» нараховано КП «Уманьтеплокомуненерго» пеню, 3 % річних та інфляційні втрати.
Як вбачається з матеріалів справи, кошти щодо оплати вартості поставленого природного газу відповідачем сплачувалися відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217.
На момент звернення позивача до суду першої інстанції основний борг за отриманий природний газ скаржником сплачено повністю.
ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ
7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Між сторонами склалися правовідносини з поставки газу. Спір у справі стосується наявності або ж відсутності обставин для стягнення пені, 3 % річних, інфляційних втрат та збитків, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобов`язань, передбачених договором.
Нарахування заявлених до стягнення грошових коштів здійснено позивачем за зобов`язаннями, що виникли в період: жовтень 2018 року - квітень 2019 року.
Відповідно до ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України «Про теплопостачання».
Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення ст. 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.
Нормою ч. 1 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.
Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.
Положеннями ч. 3 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.
Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку.
Водночас, ч. 1 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.
Частинами 4, 5 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.
Отже, ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановленні сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. При цьому у ч. 4, 5 ст. 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Так, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки» (далі - Порядок № 217).
Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.
Отже, в силу ч. 4, 5 ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» Порядок № 217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 № 217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (п. 3, 4, 5, 6 П орядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (п. 8, 9, 14 Порядку № 217).
Таким чином, положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.
Водночас, Порядок № 217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі. 
Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19.
Аналіз приписів ст. 19-1 Закону України «Про теплопостачання» в сукупності з положеннями Порядку № 217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 на виконання ст. 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком № 217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.
Водночас, положення Порядку № 217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності. 
Визначений Порядком №217 (п. 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.
Отже, положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді сплати 3 % річних та інфляційних втрат. А тому посилання скаржника на те, що він не мав відношення до розрахунків з позивачем відхиляються як необґрунтовані. У вказаній частині приймаються доводи позивача.
Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями ст. 78, 265 Господарського кодексу України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії.
Скаржник у силу ст. 42 Господарського кодексу України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).
Крім того, п. 6.3. договору постачання сторони узгодили, що скаржник - споживач в будь-якому випадку зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п. 6.1. цього договору, у разі якщо на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу.
Також в п. 5.3. додаткової угоди № 4 від 27.11.2018 споживач в будь-якому випадку зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п. 5.1. цього договору.
Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Споживач взяв на себе зобов`язання, що виникає з чинного договору в будь-якому випадку своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до його умов, а тому не позбавлений був можливості внести на рахунок позивача власні кошти, виручені від здійснення своєї господарської діяльності, чи кошти, залучені як позику, кредит, шляхом проведення взаємозаліку зустрічних однорідних вимог, тощо.
Проте, свій обов`язок відповідач порушив і розрахунок за фактично переданий газ до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки не здійснив.
Прострочення виконання грошового зобов`язання в спірний період не заперечується скаржником та підтверджується матеріалами справи.
Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Позивачем у відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано та заявлено вимогу про стягнення 30  207, 30 грн 3 % річних та 13  465, 87 грн інфляційних втрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).
Як вже зазначалося вище згідно з п. 8.2 договору (в первісній редакції та з 01.12.2018 - п. 7.2. договору в редакції додаткової угоди № 4 від 27.11.2018) у разі прострочення споживачем оплати згідно з п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15, 3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
В зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого газу, позивачем було заявлено також вимогу про стягнення з відповідача 154  057, 21 грн  пені, з урахуванням 15, 3% річних, що є менше ніж подвійна облікова ставка Національного банку України.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку нарахування інфляційних втрат, пені та 3% річних, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір інфляційних втрат, пені та річних нараховано вірно, а тому заявлені суми підлягають стягненню з відповідача.
Також позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 35  550, 46 грн збитків.
Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій, зокрема, відшкодування збитків (ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України).
Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Згідно з ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вини боржника.
Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Частиною 1 ст. 226 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. 
Як вбачається матеріалів справи, 11.03.2019 сторонами було укладено додаткову угоду № 5, де сторони визначили, що пункти 2.3, 3.2.2, 3.4.2, 3.8.2. абз. 2) підп. 3.9.2 п. 3.9, 3.13, 5.7, абз. п`ятий підп. 5) п. 6.2. підп. 8) п. 6.2, підп. 4) п. 6.3., абз. третій підп. 2) п. 6.4 договору застосовуються сторонами з 01.03.2019, а п. 3.2.1, 3.4.1, 3.8.1, абз. 1) підп. 3.9.2 п. 3.9, абзац четвертий підп. 5) п. 6.2. абзац другий підп. 2) п. 6.4 договору з 01.03.2019 втрачають чинність.
Частиною 3 ст. 631 ЦК України визначено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
Пунктами договору, що застосовуються з 01.03.2019, передбачено, зокрема, таке.
Пунктом 3.13. договору (в редакції додаткової угоди від 27.11.2018 № 4) передбачено, що якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5 % відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1. договору). споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7. договору (в редакції додаткової угоди від 27.11.2018 №4). При цьому, розмір збитків визначається таким чином:
3.13.1 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;
3.13.2 якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:
В = (Vф-Vп)хЦхК, 
де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за цим договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу:
Vп - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п. 2.1 договору: 
Ц- ціна природного газу за цим договором; 
К - коефіцієнт, який дорівнює 0, 5.
Пунктом 5.7. договору (в редакції додаткової угоди від 27.11.2018 № 4) передбачено, що відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов п. 3.13 договору, здійснюється таким чином:
-          постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив п. 3.9. договору та не надав акт приймання-передачі, то використання газу за відповідний період приймається 0 куб м) та замовлених обсягів, визначених п. 2.1. договору, розраховує збитки відповідно до п. 3.13.1 або 3.13.2 п.3.13 договору;
-          постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;
-          споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії, зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.
Відповідно до підп. 8) п. 6.2 договору (в редакції додаткової угоди від 27.11.2018 № 4), споживач зобов`язаний, зокрема, відшкодувати постачальнику збитки, розраховані відповідно до п. 3.13. договору.
Відповідно до підп. 4) п. 6.3. договору (в редакції додаткової угоди від 27.11.2018 № 4), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків, що виникли через порушення споживачем умов п. 2.1. договору у разі, якщо відхилення фактично використаних споживачем в розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як в бік збільшення, так і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.
Указані пункти договору почали діяти з 01.03.2019.
Згідно з положеннями п. 1 Розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30.09.2015 № 2496 (в редакції постанови чинної в спірний період виникнення правовідносин), відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках:
1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період;
2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:
В = (Vф - V п) х Ц х K,
де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу;
V п - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період;
Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу;
K - коефіцієнт, який визначається у договорі постачання та не може перевищувати 0,5.
Положення підзаконного акту не застосовуються, якщо сторони в договорі урегулювали свої правовідносини іншим чином і це не заборонено законом. 
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.06.2019 у справи № 910/4927/18.
Сторони в договорі самостійно врегулювали, що збитки відшкодовуються, зокрема, у разі коли фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший не від підтвердженого обсягу, а від замовленого обсягу природного газу.
Відповідно до п. 2.1. договору (у редакції додаткової угоди від 26.03.2019 № 6) постачальник передає споживачу у березні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 600,0 тис. куб м. та у квітні 2019 року замовлений обсяг природного газу в кількості 180,0 тис. куб м.
Актом приймання-передачі від 31.03.2019 сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 530, 737 тис. куб. м. та актом приймання-передачі від 30.04.2019 сторони погодили розмір фактично переданого природного газу у обсязі 90, 589 тис. куб. м.
Отже, скаржник у березні 2019 фактично спожив природний газ, в обсязі меншому на 69, 263 тис. куб. м. та у квітні 2019 року фактично спожив природний газ. в обсязі меншому на 89, 411 тис куб м ніж було узгоджено сторонами відповідно до п. 2.1. договору.
21.05.2019 позивач направив на адресу скаржника акт-претензію за вих. № 26-1099-19, якою позивач вимагав сплатити збитки на підставі п. 3.13. та 5.7. договору та п. 1 Розділу VI Правил в розмірі 15 846, 22 грн, за різницю між замовленим в березні 2019 року обсягом природного газу (600, 000 тис куб м) та фактичним обсягом використаного відповідачем у березні 2019 року природного газу за договором (530, 73700 тис куб м).
06.06.2019 позивач направив на адресу скаржника акт-претензію за вих. № 26-1668-19, якою позивач вимагав сплатити збитки на підставі п. 3.13. та 5.7. договору та п. 1 Розділу VI Правил в розмірі 19 704, 24 грн за різницю між замовленим в квітні 2019 року обсягом природного газу (180, 00000 тис куб м) та фактичним обсягом використаного відповідачем у квітні 2019 року природного газу за договором (90, 58900 тис куб м).
Вищезазначені акти-претензії про суми збитків отримані відповідачем, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Проте, станом на момент звернення із цим позовом до суду, збитки позивача в добровільному порядку скаржником не відшкодовані.
За своєю правовою природою заявлені до стягнення збитки є компенсацією за упущену вигоду продавця товару у зв`язку з відмовою покупця від його прийняття, а розмір такої компенсації (збитків) сторони самостійно визначили в договорі. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що такі умови договору були узгоджені сторонами, в судовому порядку недійсними не визнані. А тому посилання скаржника на необхідність доведення позивачем усієї сукупності обставин для встановлення понесених збитків, відхиляються судом як необґрунтовані.
За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд, враховуючи, що обсяги природного газу, які скаржник замовив та мав намір отримати у березні та квітні 2019 році, з власної волі не отримав та не спожив, дійшов висновку, що сторона тим самим порушила умови договору, та не довела в порядку ст. 74 ГПК України, що вказане порушення відбулось не з її вини. А тому правомірним є висновок суду першої інстанції, що позов в цій частині є також обґрунтований.
Стосовно доводів скаржника щодо клопотання про зменшення штрафних санкцій суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
За положенням ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки господарським судом як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, скаржник у своєму клопотанні  не вказував, на скільки саме відсотків чи до якого розміру просить суд зменшити розмір заявлених у позові санкцій. Тобто відповідач в своєму клопотанні не визначився, який саме розмір санкцій для нього є надмірним (становить непомірний тягар) з урахуванням його фінансового стану. А тому, суд першої інстанції, враховуючи принципи диспозитивності, змагальності та рівності, дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій на власний розсуд, що порушило б наведені вище принципи.
Також не зазначено про відсоток, на який заявник просить зменшити розмір штрафних санкцій, і в апеляційній скарзі. Так, скаржник просив відмовити в позові повністю. При цьому посилання скаржник в апеляційній скарзі на можливий зрив опалювального сезону 2020/21 року та виникнення надзивачайної ситуацій також не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки на момент звернення з апеляційною скаргою (24.02.2021) такий сезон фактично закінчувався. Суд апеляційної інстанції таке, виходячи з положень ст. 269 ГПК України, не встановив.
За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, проценти, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями та санкціями взагалі.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання скаржника, оскільки останнім в своєму клопотанні належним чином не доведено та не обґрунтовано існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення пені і що такий розмір штрафних санкцій з урахуванням ступеню виконання зобов`язання боржником становить непомірний тягар для боржника.
8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції задоволенні позовних вимог АТ «НАК «Нафтогаз України» про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат, пені та збитків, у зв`язку з простроченням скаржником зобов`язання щодо своєчасної оплати та купівлі газу у визначеному сторонами об`ємі.
Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
9. Судові витрати
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» на рішення Господарського суду Черкаської області від 15.02.2021 у справі № 925/1425/20 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 15.02.2021 у справі № 925/1425/20 - залишити без змін.
3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.
4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.
Повний текст складено 31.05.2021

Головуючий суддя                                                            О.М. Коротун 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                Л.Г. Сітайло