ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

21 квітня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №589/1350/18 
Номер провадження 22-ц/816/632/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кирилкіна Радіона Олеговича
на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 лютого 2021 року в складі судді Євдокімової О.П., ухвалене в м. Шостка, повний текст якого виготовлено 03 лютого 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:

02 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 червня 2017 року вона надала ОСОБА_2 14 000 доларів США, що складає 368 298 грн 64 коп. Кошти ОСОБА_2 позичала на придбання перукарні. Зазначені обставини підтверджуються складеною розпискою від 09 червня 2017 року, що являється договором позики. В судовому засіданні суду першої інстанції позивач свої пояснення уточнила і пояснила, що гроші вона позичила ще в 2012 році своєму сину та відповідачу. Позичала кошти на придбання перукарні. Вони за ці кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 . Згодом її син розлучився з відповідачем, але зазначена квартира залишилась у власності відповідача. Вимог до сина та відповідача про повернення їй коштів вона не ставила, бо син повертав їй кошти частинами, коли 100 доларів, коли 200. Вважає, що так як саме вона давала гроші на придбання зазначеної перукарні, яка наразі належить відповідачу, то остання мусить повернути їй кошти за зазначену квартиру. 09 червня 2017 року її син і позивач трохи помирились і разом прийшли до неї. Вона підняла питання щодо неповернутих їй коштів, які вона надала для купівлі перукарні, на що відповідач написала їй розписку, що поверне зазначені кошти.
Посилаючись на зазначені обставини, просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 14 000 доларів США, що складає 368 298 грн 64 коп. за борговою розпискою від 09 червня 2017 року.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Кирилкін Р.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку вважаючи, що вказана розписка не містить відомостей, що відповідач отримала зазначені кошти. В той же час сам факт написання розписки, в якій зазначено про отримання коштів (в даному випадку взяття коштів) і зазначення про наявність обов`язку повернути вказані кошти вказує на отримання відповідачем коштів.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Кирилкіна Р.О., представника ОСОБА_2 - адвоката Рязанця А.А., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що з тексту розписки від 09 червня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 винна ОСОБА_1 14 000 доларів США, які взяла на придбання парикмахерської і зобов`язується віддати їх при першій необхідності (а.с. 7, 48).
З претензії про повернення боргу по розписці вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертається до відповідача ОСОБА_2 і зазначає, що 09 червня 2017 року передала останній гроші в борг у розмірі 14 000 доларів США, які просить повернути (а.с. 8).
З договору дарування від 15 лютого 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , але зареєстрована вона була на ОСОБА_3 . Вважають квартиру спільною сумісною власністю і що кожному з них належить по 1/2 частці квартири, тому за домовленістю вони визначили, що ОСОБА_2 належить 1/2 частка квартири на праві власності. Крім цього згідно умов договору ОСОБА_3 дарує ОСОБА_2 свою 1/2 частку зазначеної квартири, тому до ОСОБА_2 переходить право особистої приватної власності на всю квартиру (а.с. 11-12).
З витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 лютого 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13).
Також місцевим судом з пояснень сторін було встановлено, що вищевказана квартира і була переобладнана в перукарню.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не було укладено договору позики, так як позивач не передавала відповідачу, а остання не отримувала жодних грошових коштів від позивача. Також місцевий суд зауважив, що розписка відповідача жодним чином не містить відомостей щодо позики грошей та умов їх повернення, а тому прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що відповідач будь-коли отримувала від позивача гроші у зазначеному розмірі на придбання перукарні і брала на себе зобов`язання повернути їх.
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) та у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 426/8022/17 (провадження № 61-17131св18).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини з договору позики на підставі підписаної позивачем 09 червня 2017 року боргової розписки, з якої вбачається факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 14 000 доларів США, при цьому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику, натомість умов договору позики щодо своєчасного повернення боргу не виконані відповідачем, тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів за договором позики у вигляді розписки від 09 червня 2017 року у розмірі 14 000 доларів США з підстав недоведення позивачем факту передачі коштів відповідачу, є необґрунтованими і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.
З огляду на викладене, оскільки письмова розписка підтверджує факт отримання боржником коштів у позику, то колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 09 червня 2017 року у розмірі 14 000 доларів США, що складає 368 298 грн 64 коп.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що розписка була написана нею під впливом психічного тиску її колишньої свекрухи ОСОБА_1 , тобто позивача та сама розписка є удаваним правочином, оскільки дані твердження є надуманими, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються належними та допустимими доказами.
В той же час відповідачем не надано підтверджень, що між нею та позивачем виникли правовідносини з інших підстав, а не із договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що відповідач отримала кошти із зобов`язанням повернення, а не отримала їх на іншій підставі.
Оригінал розписки міститься в матеріалах справи (т. 1 а.с. 48), тому твердження відповідача та його представника про відсутність останньої не заслуговує на увагу.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України при задоволенні позову та апеляційної скарги на 100% з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3682 грн 99 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 352 грн 40 коп. за розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позовута 5524 грн 48 коп. судового збору за апеляційний перегляд справи.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргупредставника  ОСОБА_1 - адвоката Кирилкіна Радіона Олеговича задовольнити.
Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 368 298 грн 64 коп. (еквівалент 14 000 доларів США по курсу НБУ) станом на 02 квітня 2018 року.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  4035 грн 39 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 5524 грн 48 коп. судового збору за апеляційний перегляд справи, а всього 9559 грн 87 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 21 квітня 2021 року.

Головуючий -                                                                В.І. Криворотенко

Судді:                                                                        О.Ю. Кононенко

                                                                        С.С. Ткачук