СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2021 р.                                                                  Справа № 922/2943/20  

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Радіонова О.О. , суддя  Чернота Л.Ф. 
при секретарі Казаковій О.В. 

за участю представників сторін:
позивача - Нерода В.Ю.,  свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1025 від 11.05.2018; ордер на надання правової допомоги    Серія КС №651021   від 06.03.20 р.,
відповідача – Данченко А.С.,  свідоцтво про право на заняття адвокатською практикою №1748 від 11.07.2017; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.313) на рішення Господарського суду      Харківської області від 21.12.2020 (суддя Рильова В.В., повний текст складено 30.12.2020) у справі №922/2943/20
за позовом Малого приватного підприємства Фірма "Ерідон" (МПП Фірма "Ерідон"), Київська область, Києво-Святошинський район, село Княжичі     
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж", Харківська область, Харківський район, село Веселе   
про стягнення 2 828 583,21 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Мале приватне підприємство Фірма "Ерідон" звернулося до Господарcького суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з ТОВ "Агрофірма Престиж" (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 22.10.2020, а.с.91 т.1) 2  828  583,21 грн., з яких: 1 572 800,40 грн. - сума основного боргу за договором поставки № 1655/20/39 від 22.08.2019; 574472,52 грн. - 48% річних відповідно до пункту 6.7 договору поставки № 1655/20/39; 453266,45 грн. - проценти за користування товарним кредитом відповідно до статті 536, частини 5 статті 694 ЦК України, пунктів 4, 5 додатків № 1655/20/39/01-Н від 22.08.2019, №1655/20/39/02-Н від 04.10.2019 до договору; 228043,84 грн. – пеня.. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №1655/20/39 від 22.08.2019 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару. 

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.12.2020 у справі №922/2943/20 позов задоволено частково. Закрито провадження у справі  №922/2943/20 в частині стягнення з ТОВ "Агрофірма Престиж" суми основного боргу в розмірі 1572 800,40 грн.. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" на користь  Малого приватного підприємства Фірма "Ерідон" 48% річних в розмірі 574472,52 грн., проценти за користування товарним кредитом в розмірі 453266,45 грн., пеню в розмірі 228 043,84 грн. 
Закриваючи провадження в частині стягнення з відповідача основного боргу на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмету спору, суд першої інстанції встановив, що після відкриття провадження у цій справі  відповідач платіжним  дорученням №329 від  11.12.2020 повністю оплатив позивачу борг за договором поставки в сумі 1 572 800,40 грн.
Враховуючи неналежне виконання ТОВ "Агрофірма Престиж" зобов`язань з оплати отриманого за договором № 1655/20/39 товару, місцевий господарськи суд дійшов висновку  про правомірність позовних вимог в частині нарахування процентів за користування товарним кредитом на підставі п. 5 додатку до договору поставки (у розмірі 36% вартості отриманого, але не оплаченого товару), пені на підставі п.6.2 договору, а також 48% річних на підставі п.6.7 договору та ст.625 ЦК України.  
Господарський суд Харківської області відмовив в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені та відсотків річних на 90%, обґрунтувавши своє рішення тим, що матеріали справи не містять доказів, які б давали підстави для зменшення розміру штрафних санкцій; поведінка боржника та його дії, на переконання суду, не свідчать про добросовісність виконання свого обов`язку із оплати отриманого товару.

Відповідач із вказаним рішенням не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права,  просить це рішення скасувати в частині стягнення з нього 48% річних  в сумі 574472,52 грн., пені в розмірі 228043,84 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що суд першої інстанції при вирішенні питання про зменшення розміру пені та 48 % річних не врахував правові висновки, викладені  в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №905/417/18, а також те, що розмір нарахованих позивачем 48% річних, пені та процентів за користування товарним кредитом є занадто великим відносно суми основного боргу, що не забезпечує баланс інтересів сторін та є несправедливим по відношенню до відповідача. 

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує та зазначає, зокрема, про те, що суд виходячи з дискреційних повноважень, самостійно вирішує питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій. Зазначив про те, що висновки  Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №905/417/18 про можливість зменшення процентів річних (як господарських санкцій)  не враховує положення чинного законодавства, про що  зазначено суддями Великої Палати Верховного Суду в окремій думці від 18.03.2020 у вказаній справі. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення суду – залишити без змін. 

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного  апеляційного господарського суду встановила наступне.

Мале приватне підприємство Фірма "Ерідон" звернулося до Господарcького суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з ТОВ "Агрофірма Престиж" (із урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 22.10.2020, а.с.91 т.1) 2  828  583,21 грн., з яких: 1 572 800,40 грн. - сума основного боргу за договором поставки № 1655/20/39 від 22.08.2019; 574472,52 грн. - 48% річних; 453266,45 грн. - проценти за користування товарним кредитом; 228043,84 грн. – пеня.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.12.2020 у справі №922/2943/20 позов задоволено частково. Провадження у справі  №922/2943/20 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" суми основного боргу в розмірі 1572 800,40 грн. - закрито. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" на користь  Малого приватного підприємства Фірма "Ерідон" 48% річних в розмірі 574472,52 грн., проценти за користування товарним кредитом в розмірі 453266,45 грн., пеню за договором поставки № 1655/20/39 в розмірі 228 043,84 грн. 

Рішення місцевого господарського суду оскаржується відповідачем в частині стягнення 48 % річних  в розмірі 574  472,52 грн. та пені  в розмірі 228  043,84 грн., у зв`язку із відмовою судом першої інстанції в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру вказаних нарахувань на 90%.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин сторін положень  ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, ст.233 Господарського кодексу України. 
Апеляційна скарга не містить заперечень відповідача стосовно здійсненого позивачем розрахунку розміру 48% річних та пені. 
Відповідно до  ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених  статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи  вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру відсотків річних та пені на 90% (а.с.70-73 т.1). 
В обґрунтування вказаного клопотання відповідач послався на неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді пені та 48% річних із сумою основного боргу. Відповідач просив суд врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2020  у справі №902/417/18, відповідно до якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до  статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Судова колегія враховує наступне.
В частині 1  статті 230 Господарського кодексу України  визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у виді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно із частиною 4  статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Водночас за змістом частини 3  статті 509 Цивільного кодексу України  зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною 1  статті 627 Цивільного кодексу України  визначено, що відповідно до  статті 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених  статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
Так, зокрема, неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3  статті 551 Цивільного кодексу України  про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. 
Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Сторони в п.6.2 договору поставки № 1655/20/39 від 22.08.2019 передбачили відповідальність покупця за порушення строків оплати за цим договором у вигляді пені  в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення. 
В п. 4 додатку №1655/20/39/01-Н від 22.08.2019 до договору поставки встановлено, що у разі порушення покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару на строк більше 30 календарних днів, покупець, відповідно до вимог ст. 536 та ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України, зобов`язаний сплатити на користь постачальника плату за користування товарним кредитом у розмірі 36% річних, нараховану на вартість отриманого, але неоплаченого покупцем товару. 
Пунктом 6.7. договору поставки встановлено, що в разі невиконання покупцем зобов`язань щодо оплати товару чи невиконання зобов`язань передбачених пунктами 3.2 та 3.3 цього договору, покупець, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, сплачує на користь постачальника компенсаційний платіж в розмірі 48% (сорок вісім відсотків) річних. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. Для уникнення непорозумінь, сторони погодили, що сплата коштів, передбачених цим пунктом, є особливим видом цивільно-правової відповідальності, передбаченим ст. 625 Цивільного кодексу України, та не відноситься до неустойки (штрафу чи пені).
Отже, умовами укладеного між сторонами договору передбачено право позивача у разі порушення відповідачем строків оплати товару нараховувати йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення, плату за користування товарним кредитом у розмірі 36% вартості отриманого, але не оплаченого товару, а також 48% річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Згідно  частини 3  статті 551 Цивільного кодексу України  розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до  частини 1 статті 233 Господарського кодексу України  у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. 
З аналізу наведених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Судова колегія враховує, що  право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до  статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. 
Отже, з урахуванням  конкретних обставин справи,  які мають юридичне значення,  та, зокрема,  зазначених вище  критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта  стаття 263 ЦПК України).
При цьому, суди під час вирішення спору  у подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію, про що зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17.

Позивачем заявлено до стягнення пеню  в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення, що становить 228 043,84 грн., а також 48% річних відповідно до ст.625 ЦК України, що становить 574  472,52 грн. Всього: 802  516,36 грн.
Враховуючи, що основний борг на час подання позову складав 1  572  800,40 грн., заявлені до стягнення пеня та 48% річних складають більше половини вартості невиконаного відповідачем грошового зобов`язання (51%).
Крім того, позивачем також заявлено до стягнення з відповідача плату за користування товарним кредитом в розмірі 36% вартості отриманого, але не оплаченого товару, що становить 453266,45 грн.
Таким чином, загальний розмір нарахованих позивачем пені, процентів за користування товарним кредитом та відсотків річних складає майже 80% від суми основного боргу.

Судова колегія вважає, що нарахування пені одночасно із таким значним розміром відсотків  річних (48%), не сумісне з принципом розумності, справедливості, та носить не компенсаційний характер, а є додатковим надходженням грошових коштів для позивача, яке б він не отримав за умови належного виконання відповідачем умов договору.
При цьому, матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати за поставлений товар. 
Судова колегія також враховує ступінь виконання відповідачем свого зобов`язання, в тому числі те, що до звернення позивача до суду відповідач здійснив часткову оплату товару, а в процесі розгляду цієї справи погасив основний борг повністю. 
Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки з відповідача судом стягнуто на користь позивача плату за користування товарним кредитом (36 % вартості товару), що складає 453  266,45 грн., що також компенсує можливі негативні наслідки кредитора.
Таким чином, покладення на відповідача штрафних санкцій у вигляді сплати пені  та  обов`язку зі сплати 48% річних є непропорційним наслідкам правопорушення та може стати невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним  тягарем для відповідача.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді пені, а також  стягнення 48% річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, та наведеним вище критеріям, задовольнити клопотання відповідача та зменшити розмір пені та 48% річних, що підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на 90%.
Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають пеня  в розмірі 22804, 39 грн. та  48% річних в розмірі 57447,26 грн. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами  відповідача про неврахування судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України та ч. 1 ст. 233 ГПК України та правової позиції Великої  Палата Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що укладаючи договір поставки №1655/20/39 від 22.08.2019, що містив положення щодо компенсаційних платежів, штрафу, пені та  їх розмірів, а також беручи на себе зобов`язання з вчасної оплати, відповідач, діючи вільно і на власний розсуд, мав усвідомлювати наслідки вчинення несвоєчасної оплати.
Проте, навіть за існування такої підприємницької практики, вона не є унормованою та обов`язковою до застосування.
Зокрема, за загальним правилом ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити на користь кредитора 3% річних. 
Разом із тим, в договорі поставки №1655/20/39 від 22.08.2019 розмір відсотків річних встановлено на рівні 48%, що значно перевищує визначений законодавцем розмір таких нарахувань. 
Закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад  справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах (п.8.26 постанови Великої  Палата Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Стаття 218 ГК України, на яку послався суд першої інстанції в рішенні, містить загальне правило, яке має застосовуватись і особа, що порушила зобов`язання має притягатися до відповідальності.
Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду, формуючи єдину практику судів, бере за критерій те, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи.
З   огляду на те, що місцевим господарським судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права , судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача та зміни рішення Господарського  суду Харківської області від 21.12.2020 у справі №922/2943/20 в  частині стягнення 3% річних.
Відповідно до ст.282 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи  у суді першої інстанції.
Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, керуючись ст.129,  ст.270, п.2 ч.1. ст.275, п.4 ч.1 ст.277, 282,  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Харківської області від 21.12.2020 року у справі        №922/2943/20 змінити в частині стягнення 48 % річних та пені, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення  в наступній редакції:
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (місцезнаходження: 62420, Харківська область, Харківський район, село Веселе, вулиця Жовтнева, будинок 4; код ЄДРПОУ 37574805) на користь    Малого приватного підприємства Фірма "Ерідон" (місцезнаходження: 08143, Київська область, Києво-Святошинський район, село Княжичі, вулиця Воздвиженська, будинок 46; код ЄДРПОУ 19420704) 48% річних в розмірі 57447,26 грн., проценти за користування товарним кредитом в розмірі 453   266,45 грн., пеню за Договором поставки № 1655/20/39 в розмірі 22804,39 грн. та витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 8003,74 грн.
В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 21.12.2020 року у справі №922/2943/20 залишити без змін. 

Стягнути з Малого приватного підприємства Фірма "Ерідон" (місцезнаходження: 08143, Київська область, Києво-Святошинський район, село Княжичі, вулиця Воздвиженська, будинок 46; код ЄДРПОУ 19420704) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (місцезнаходження: 62420, Харківська область, Харківський район, село Веселе, вулиця Жовтнева, будинок 4; код ЄДРПОУ 37574805)  витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 10384, 37 грн. 
Господарському суду Харківської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 16.04.2021р.

Головуючий суддя                                                                    О.Є. Медуниця

Суддя                                                                                           О.О. Радіонова  

Суддя                                                                                           Л.Ф. Чернота