П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/5906/20-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Бошкова Ю.М. 
          Суддя-доповідач:  Залімський І. Г. 

08 червня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Залімського І. Г. 
суддів:  Сушка О.О.  Драчук Т. О. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення Вінницького окружного адміністративного суду  від  28 січня 2021 року  у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Вінницькій області до ОСОБА_1 про  стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В :
Головне управління ДПС у Вінницькій області звернулось до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу у розмірі 13025,11 грн.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.01.2021 позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28.01.2021 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не досліджено обставини виникнення заявленого до стягнення податкового боргу. Не враховано, що грошові зобов`язання у зв`язку із несплатою яких начебто виник вказаний борг нараховані податковими повідомленнями-рішеннями від 08.02.2019 №0003231305 та №0003241305 від 08.02.2019 на підставі необґрунтованого висновку відповідача про отримання ОСОБА_1 доходу у вигляді додаткового блага, а саме прощення кредитором суми боргу. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Вказав, що заявлений до стягнення у даній справі податковий борг узгоджений.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2021, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується даними ІКП відповідача, за ОСОБА_1 рахується борг у загальному розмірі 13025,11 грн, який виник у зв`язку із несплатою відповідачем податку з фізичних осіб в загальній сумі 12045, 76 грн, з яких  7246,63 грн - основний платіж, 1811,65 грн - штрафна санкція, 2987,48 грн - пеня та військового збору - в загальній сумі 979,35 грн, з яких 589,17 грн - основний платіж, 147,29 грн штрафна санкція, 242,89 грн - пеня.
Зазначені суми грошового зобов`язання з податку з фізичних осіб та військового збору нараховані відповідачу згідно податкових повідомлень-рішень від 08.02.2019 №0003231305 та №0003241305, відповідно.
Головним управлінням ДПС у Вінницькій області сформовано та направлено на адресу ОСОБА_1 податкову вимогу №305867-50 від 26.10.2018 про сплату боргу в сумі 13025,11 грн.
Оскільки станом на 16.10.2020 відповідач не погасив вказаний борг, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення зазначеного податкового боргу.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заявлену до стягнення суму податкового боргу відповідач у встановлені законодавством строки до бюджету не сплатив, наявність податкового боргу підтверджується матеріалами справи, а тому наявні підстави для стягнення вказаного податкового боргу.
Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Відповідно до ст.67 Конституції України, пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків, зобов`язаний сплачувати податки і збори в строки та у розмірах, встановлених законом.
Згідно з пп.20.1.34 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючий орган має право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.
Відповідно до п.87.11 ст.87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку-фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.
Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг - сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання. 
Згідно з пунктом 54.5. статті 54 ПК України якщо згідно з  нормами  цієї  статті  сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність,  достовірність і повноту нарахування такої суми,  проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку,  встановленому цим Кодексом.
Як передбачено пунктом 57.3. статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за  підставами,  зазначеними  у  підпунктах  54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити  нараховану  суму грошового  зобов`язання  протягом 10 календарних  днів,  що  настають  за  днем  отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий  платник податків  розпочинає  процедуру оскарження рішення контролюючого органу. 
За приписами статті 56 ПК України у разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, такий платник має право звернутися із скаргою про перегляд цього рішення до контролюючого органу вищого рівня.
Також з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
День закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов`язання платника податків.
При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
У відповідності до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. 
Згідно п.58.3 ст.58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Відповідно до п.42.2 ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Встановлено, що з метою погашення податкового боргу, відповідно до статті 59 ПК України, позивачем сформовано та направлено відповідачу податкову вимогу №305867-50 від 26.10.2018 про сплату боргу в сумі 13025,11 грн, однак поштове відправлення із вказаною вимогою повернулось на адресу позивача не врученим.
Апеляційний суд зауважує, що вказану вимогу направлено ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас, згідно паспорту ОСОБА_1 та довідки з Єдиного демографічного реєстру від 01.02.2018 №5020, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 . Саме за цією адресою позивач направив відповідачу податкові повідомлення-рішення від 08.02.2019 №0003231305 та №0003241305, також цю адресу позивач зазначає у позовній заяві.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що податкову вимогу №305867-50 від 26.10.2018 не можна вважати належним чином врученою ОСОБА_1 , що унеможливлює подальші заходи для стягнення податкового боргу, вказаного у податковій вимозі №305867-50 від 26.10.2018 та свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.
Крім того, судом встановлено, що заявлений до стягнення у даній справі податковий борг виник 18.10.2018 у зв`язку із несплатою відповідачем грошових зобов`язань з податку з фізичних осіб та військового збору, визначених згідно податкових повідомлень-рішень від 08.02.2019 №0003231305 та №0003241305, відповідно.
Апеляційний суд зазначає, що грошові зобов`язання згідно податкових повідомлень-рішень від 08.02.2019 №0003231305 та №0003241305 визначені на підставі висновку контролюючого органу про отримання ОСОБА_1 додаткового блага у зв`язку із анулюванням банком боргу відповідача за кредитним договором від 23.09.2005 №43-99.
Встановлено, що 23.10.2015 між ОСОБА_1 та ПАТ "УкрСиббанк" укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 23.09.2005 №43-99 згідно якої сторони вказаного договору дійшли згоди про анулювання частини заборгованості за договором від 23.09.2005 №43-99 за умови погашення ОСОБА_1 частини заборгованості у розмірі не менше еквіваленту 96518,03 грн у валюті наданого кредиту.
Анулювання кредитором ОСОБА_1 частини заборгованості за договором від 23.09.2005 №43-99 на умовах вказаної додаткової угоди №1 від 23.10.2015 контролюючий орган розцінив як отримання ОСОБА_1 додаткового блага, а отже й доходу, на який нарахував зобов`язання з податку з фізичних осіб та військового збору, визначених згідно податкових повідомлень-рішень від 08.02.2019 №0003231305 та №0003241305, відповідно.
Однак, колегія суддів вважає таке нарахування безпідставним, виходячи з наступного.
Згідно з підпунктами 163.1.1 та 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Відповідно до абзацу другого пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.
За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).
Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).
Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.
Так, відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.
Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, у відповідності до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань» №321-VIII від 09 квітня 2015 року, положення якого набрали чинності 07 травня 2015 року, підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» доповнено пунктом 8, у відповідності з яким не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року.
Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.
Отже, з метою оподаткування доходи, отримані платником податку у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, та суми прощеної (анульованої) кредитором у розмірі різниці, розрахованої відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, слід розглядати окремо.
За змістом наведених положень у разі якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 по справі №804/4182/17.
Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 16.04.2021 у справі №200/7981/19-а Верховний Суд зауважив, що  норми підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК підлягають застосуванню у системному зв`язку з нормами пункту 8 підрозділу 1 розділу XX ПК. Зазначеним пунктом встановлено, що не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.01.2014, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року.
Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 01.01.2015 (абзац другий пункту 8 підрозділу 1 розділу XX ПК).
Верховний Суд вже зробив висновок щодо застосування норм підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 8 підрозділу 1 розділу XX ПК у подібних правовідносинах (зокрема, у постановах від 15.05.2018 (справа №821/1594/17), від 19.07.2019 (справа №826/4240/18), від 14.11.2019 (справа №520/10880/18), від 25.11.2019 (справа №500/2252/18), від 18.01.2021 (справа №120/935/19-а). У відповідності з цим висновком метою запровадження правового регулювання, встановленого пунктом 8 підрозділу 1 розділу ХХ, є реалізація положень Закону України «Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню», згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції. Курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.
В силу колізійного принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше, до правовідносин, які виникли у зв`язку із прощенням банками з 01.01.2015 боргу позичальникам за кредитами в іноземній валюті, які не було погашено до 01.01.2014 та валюту зобов`язання за якими було змінено з іноземної на національну, застосовуються норми пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ ПК. Застосування норм підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 має місце виключно у випадку перевищення суми прощеного (анульованого) кредитором боргу над сумою курсової різниці, обрахованої за правилами, передбаченими пунктом 8 підрозділу 1 розділу ХХ ПК.
При цьому, у постанові від 16.04.2021 у справі №200/7981/19-а Верховний Суд відхилив доводи ГУ ДПС про застосування судами попередніх інстанцій норм права без врахування висновку Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 у справі №804/4182/17, оскільки, суди першої та апеляційної інстанцій застосували наведені норми у правовідносинах, в яких мала місце зміна валюти зобов`язання за кредитом в іноземній валюті, тоді як у справі №804/4182/17 такий факт не встановлений.
З урахуванням наведеного до правовідносин, які виникли у зв`язку із прощенням банками з 01.01.2015 боргу позичальникам за кредитами в іноземній валюті, які не було погашено до 01.01.2014, застосовуються норми пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ ПК України виключно за умови якщо валюту зобов`язання за відповідним кредитним договором змінено з іноземної на національну.
Колегія суддів зазначає, що зміст додаткової угоди №1 від 23.10.2015 до договору від 23.09.2005 №43-99 свідчить про зміну такою угодою валюти зобов`язання за кредитним договором від 23.09.2005 №43-99 з іноземної на національну.
Таким чином, наявні підстави для застосування у даному випадку норми пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ ПК України, що вказує на необґрунтованість висновку контролюючого органу про отримання ОСОБА_1 доходу у вигляді додаткового блага у зв`язку із анулюванням заборгованості за кредитним договором від 23.09.2005 №43-99
Отже, грошові зобов`язання з податку з фізичних осіб та військового збору, визначених згідно податкових повідомлень-рішень від 08.02.2019 №0003231305 та №0003241305 нараховані відповідачу безпідставно, як наслідок, несплата таких зобов`язань не може мати наслідком виникнення податкового боргу. 
З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що заявлені до стягнення у даній справі суми не є податковим боргом у розумінні ПК України, а тому відсутні підстави для вжиття заходів для їх стягнення як податкового боргу відповідача.
У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Вінницькій області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову відмовити. 
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сушко О.О.    Драчук Т. О.