Ухвала 
 
14 квітня 2021 року                      
м. Київ
 
справа № 523/7609/17
провадження № 61-15309св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - Департамент комунальної власності Одеської міської ради,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_1 , закрите акціонерне товариство «ОТП Банк»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 
07 вересня 2018 року у складі судді Шепітка І. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року у складі колегії суддів: 
Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), ОСОБА_1 , закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки та скасування записів про державну реєстрацію та обтяження.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 під час укладення іпотечного договору не мала необхідний обсяг правомочностей власника спірного майна, 
а тому, позивач просив: визнати недійсним договір іпотеки, укладений між 
ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» 14 серпня 2007 року, яким передано в іпотеку нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 220,9 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис про державну реєстрацію іпотеки спірного нежитлового приміщення, під номером запису про іпотеку 16288663; скасувати запис про державну реєстрацію обтяження спірного нежитлового приміщення, під номером запису про обтяження 5479182; вирішити питання щодо судових витрат.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року, позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено.
Визнано недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» 14 серпня 2007 року, яким передано в іпотеку нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 220,9 кв. м, що розташоване за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Скасовано запис про державну реєстрацію іпотеки нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 220,9 кв. м, що розташоване за адресою: 
АДРЕСА_1 , під номером запису про іпотеку 16288663.
Скасовано запис про державну реєстрацію обтяження нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 220,9 кв. м, що розташоване за адресою: 
АДРЕСА_1 , під номером запису про обтяження5479182.
Вирішено питання щодо судових витрат.
Рішення судів мотивовано тим, що ОСОБА_1 під час укладення іпотечного договору не мала необхідний обсяг правомочностей власника спірного майна, тому права розпорядження вона не мала.ТОВ «ОТП Банк» не доведено, що позивач міг дізнатися раніше про укладення договору іпотеки щодо спірного нерухомого майна, оскільки звертаючись з цим позовом Департамент комунальної власності Одеської міської ради посилався на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 березня 
2017 року, з якої Департаменту стало відомо, що вказаний об`єкт комунальної власності є предметом іпотеки відповідно до оспорюваного іпотечного договору від 14 серпня 2007 року.
Аргументи учасників справи
У серпні 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скаргамотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно не з`ясовано обставини справи, оскільки договір купівлі-продажу на момент укладання іпотечного договору був чинним, право власності на спірне приміщення зареєстровано за ОСОБА_1 . Крім того, судом не застосовано позовну давність за заявою ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
У жовтні 2019 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржені рішення 
є законними і обґрунтованими, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких мотивів.
Суди встановили, що нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 220,9 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 передано в оренду приватному підприємцю ОСОБА_3 за договором оренди нежитлового приміщення № 12/96 від 03 березня 2006 року, укладеним 
з Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (далі - Представництво) та є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси.
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 вересня 
2006 року по справі № 2-4902 за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності за ОСОБА_3 визнано право власності на нежитлове приміщення площею 220,9 кв. м, розташоване за адресою: 
АДРЕСА_1 .
07 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 
220,9 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
14 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Іллічовою Н. А., який забезпечений договором іпотеки від 14 серпня 2007 року. Предметом зазначеного договору є нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 220,9 кв. м, що розташоване за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Право вимоги щодо спірного об`єкту нерухомості передано відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2007 року заочне рішення від 19 вересня 2006 року скасовано. Ухвалою від 24 липня 2007 року провадження по справі закрито, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та роз`яснено, що з зазначеним позовом слід звертатися до господарського суду.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року по справі № 2-1129/2010 рік позовні вимоги Представництва задоволені, договір купівлі-продажу від 07 травня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнаний недійсним, майно витребуване у ОСОБА_1 .
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 07 липня 2011 року зазначене рішення залишене без змін.
Відповідно до рішення Одеської міської ради від 31 січня 2011 року № 273-VI «Про затвердження виконавчих органів, загальної чисельності апарату Одеської міської ради» було змінено найменування виконавчого органу з Представництва на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.
Згідно положення «Про Департамент комунальної власності Одеської міської ради», що затверджене рішенням Одеської міської ради від 28 лютого 2011 року №384-VI, Департамент комунальної власності Одеської міської ради 
є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK 
v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року (справа № 449/1154/14, провадження № 61-1137св18) зроблено висновок, що: «добросовісність (пункт 
6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Суди встановили, що на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_9 був власником житлового будинку переданого в іпотеку, була згода його дружини на укладення цього договору, інших зареєстрованих співвласників на той час не існувало. Право власності на 1/2 будинку за його батьком не було зареєстроване. І лише рішенням Перемишлянського районного суду 27 квітня 2015 року було визнано право власності на частки в цьому будинку як за спадкоємцями ОСОБА_9 (який помер у 2006 році) так і спадкоємцями ОСОБА_12 - батька іпотекодавця ОСОБА_9 (який помер в 2008 році). Банк, як добросовісний іпотекодержатель, який поклався на дані реєстру прав на нерухомість, про те, що ОСОБА_9 був одноособовим власником житлового будинку, і тому уклав договір іпотеки. В такій ситуації відмова у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суперечить захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі 
№ 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) вказано, що апеляційний суд зробив висновок, що визнання незаконними розпорядження Обухівської РДА від 29 грудня 2003 року № 746 «Про передачу земельних ділянок у власність» та рішення Старобезрадичівської сільради від 18 серпня 2006 року № 93 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам (згідно додатку) на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради» не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним (пункт 13.5. постанови).
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 42, 48 цієї постанови вказала, що «стосовно визнання недійсним договору іпотеки, то суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 не мав прав на розпорядження спірною земельною ділянкою та не міг передати її в іпотеку. Тому суд першої інстанції цю вимогу задовольнив. Апеляційний суд не погодився з таким рішенням і скасував його, вважаючи, що підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки немає. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим рішенням суду апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки саме з огляду на те, що визнання цього договору недійсним не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на спірну земельну ділянку та для її витребування. А власне таке витребування є метою власника».
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення.Оскільки на момент укладення договору іпотеки згідно даних реєстру речових прав на нерухомість ОСОБА_1 була власником нежитлового приміщення переданого в іпотеку, 
а іпотекодержатель покладався на відповідні дані, обставин щодо недобросовісного іпотекодержателя суди у цій справі не встановили, підстав для визнання недійсним договору іпотеки, а також похідних вимог щодо скасування записів про державну реєстрацію та обтяження, не має.
Разом із цим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/19633/17 вказано, що «як встановлено судами, позивачем в обґрунтування обставин щодо визнання спірних іпотечних договорів недійсними доведено, що договір міни від 13.08.2009, на підставі якого спірні об`єкти нерухомості відчужені на користь ПАТ "АКБ "Київ", а пізніше були заставлені - визнаний недійсним в судовому порядку. Тому попередні судові інстанції дійшли вірних висновків про те, що відповідачі не мали повноважень на вчинення правочинів забезпечення виконання зобов`язань нерухомим майном, належним ТОВ "Київщина-Інвест" за обставин вибуття земельних ділянок поза волею власника. Поряд із цим, згідно з приписами статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання 
в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
У відповідності до частин першої та другої статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, 
а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) й настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати 
в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсними спірних угод, оскільки на момент укладення правочинів щодо забезпечення виконання зобов`язань нерухомим майном, іпотекодавці не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності».
У постанові від 11 березня 2020 року у справі № 904/5903/18 Верховний Суд 
у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зроблено висновок, що «предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, а вказаними вище рішеннями судів підтверджується, що іпотекодавцем за спірним іпотечним договором - ТОВ «ТУЛС» право власності на спірне нерухоме майно не набувалось (з огляду на визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку визначеному статтею 388 ЦК України), судами попередніх інстанцій зроблено абсолютно правильні висновки про те, що оспорюваний Іпотечний договір в частині передачі нежитлових приміщень суперечить положенням статті 5 Закону України «Про іпотеку», а тому вимоги прокурора про визнання такого Іпотечного договору недійсним 
є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, як доречно зазначив суд першої інстанції, аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права, а саме підстав для визнання недійсним договору іпотеки викладені в постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі 
№ 910/19633/17».
Аналіз вказаних постанов Касаційного господарського суду свідчить, що підставою для недійсності вказано (а) суперечність положенням статті 5 Закону України «Про іпотеку» та (б) відсутність обсягу цивільної дієздатності. При цьому відсутній аналіз щодо допустимості/недопустимості врахування добросовісності іпотекодержателя.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним 
у судовій практиці.
У частині першій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. 
Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. 
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.
Однак за змістом статей 30, 80, 92 ЦК України цивільною дієздатністю особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю з моменту створення і реєстрації у встановленому законом порядку, яка набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. При цьому стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не містить вимог до змісту договору іпотеки та наслідків їх недодержання.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 
1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). 
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба з`ясувати неоднозначні моменти і адаптувати норми законодавства до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 
2013 року).
Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у складі колегій суддів Касаційного господарського суду у постановах від 11 березня 2020 року у справі 
№ 904/5903/18 та від 26 червня 2018 року у справі № 910/19633/17і вказати, що якщо на момент укладення договору іпотеки власником майна переданого 
в іпотеку згідно даних реєстру речових прав на нерухомістьбув іпотекодавець, іпотекодержатель покладався на відповідні дані і обставин щодо його недобросовісності при укладені такого договору суди не встановили, підстави для визнання недійсним договору іпотеки відсутні. 
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Передати справу № 523/7609/17на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. Ю. Тітов