Ухвала
 
16 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 201/1560/20
провадження № 61-5473ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за відчужене спільне майно,
встановив:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з відповідача 835 847 грн в якості компенсації за незаконне відчуження 1/3 частини спільної квартири.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
31 березня 2021 року ОСОБА_1  звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у вищевказаній справі.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі просить звільнити її від сплати судового збору за подання касаційної скарги, посилається на скрутне майнове становище, вказує, що судовий збір за подання цієї касаційної скарги становлять більше 41% від її доходів за 2020 рік, на підтвердження чого надала копію довідки про доходи за 2020 рік.
Відповідно до частини першої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Оскільки наведені доводи та надані документи підтверджують скрутний майновий стан заявника, клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги підлягає задоволенню.
Підставами касаційного оскарження рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 755/20923/14-ц, від 29 грудня 2020 року в справі № 909/1165/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України. Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
До касаційної скарги додано заву ОСОБА_1 про забезпечення позову.
В оцінці такого клопотання заявника Верховний Суд врахував, що відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Виходячи з системного аналізу наведеної норми права з врахуванням її зв`язку з правилами глави 10 розділу І ЦПК України, необхідно вважати обґрунтованим, що суд касаційної інстанції не може розглядатися як повноважний суд в розумінні частини першої статті 149 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами глави 2 розділу V ЦПК України «Касаційне провадження».
За правилом частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
За правилами статті 400 цього Кодексу переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Таким чином, межі повноважень суду касаційної інстанції визначаються метою здійснення перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в оскаржуваних в такому порядку судових рішеннях. При тому, що перелік таких судових рішень, що підлягають касаційному перегляду, також є вичерпним та міститься переважно у статті 389 ЦПК України. Отже, вирішення питання про забезпечення позову за правилами зазначеної глави ЦПК України не передбачене та до компетенції Верховного Суду не належить.
Резюмуючи, суд констатує, що відповідно до визначених процесуальним законом повноважень та функцій Верховний Суд здійснює виключно перевірку правильності ухвалених у справі рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення процесуального питання забезпечення позову на цій стадії розгляду справи за відповідним поданим клопотанням сторони у справі.
Керуючись статтями 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ухвалив:
Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги задовольнити.
Відкрити касаційне провадження у вказаній справі.
Витребувати з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 201/1560/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за відчужене спільне майно.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 11 червня 2021 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
 
                                                                                                            І. О. Дундар
 
                                                                                                            Є. В. Краснощоков