ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 р. 	Справа № 440/2255/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,
суддів: Подобайло З.Г. ,  Бартош Н.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.07.2020, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 09.07.20  по справі № 440/2255/20 за позовом                 ОСОБА_1 до                Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України                        
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії          ,
ВСТАНОВИВ:
До Полтавського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі- позивач, ОСОБА_1 )  до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у якому позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 листопада 2019 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити  грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 листопада 2019 року. 
Також представник  позивача подав клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4420,00 грн за написання позовної заяви. У відповіді на відзив представник позивача, адвокат Маліченко Д.В., просив суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати ОСОБА_1 на підготовку відповіді на відзив в сумі 4060,00 грн. 
Рішенням  Полтавського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 листопада 2019 року.
Зобов`язано військову частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1  грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 листопада 2019 року.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат  
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Крім того, скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/1479/18 згідно висновків якої, зважаючи на положення частини сьомої статті 139 КАС України, суд касаційної інстанції констатує помилковість посилання суду першої інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про розподіл судових витрат на відсутність документа про оплату витрат на професійну правничу допомогу, адже у договорі про надання правової допомоги в редакції додаткової угоди № 1 оплата гонорару здійснюється після винесення остаточного рішення по справі, яке набрало законної сили.  Вважає  висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки надані позивачем звіт, який містить детальний опис виконаних адвокатом робіт, та квитанція є належними і достатніми доказами понесення позивачем судових витрат. Також, на думку апелянта, судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що відповідно до п.4.3 договору фактична оплата послуг адвоката здійснюється після прийняття рішення по справі та набрання ним законної сили. Враховуючи викладене, вважає, що надання правової допомоги, її межі, обсяги та вартість підтверджені належними і допустимими доказами, наявними в матеріалах справи.
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)       справа розглядається в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що  позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується  посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с. 8).
Згідно з наказом по стройовій частині №261 від 07.11.2019 Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення стрільця 2-го відділення 2-го стрілецького взводу стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції та охорони підсудних) старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого відповідно до підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України по особовому складу №33 о/с від 28.10.2019 у запас Збройних Сил України (зв. а.с. 9/).
Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність в частині невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій під час звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ, а тому в даному випадку має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати такої компенсації позивачу.
Відмовляючи в задоволенні заяви про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у цій адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, отже судові витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача - суб`єкта владних повноважень. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем та відповідачем рішення суду в  задоволення позовних вимог не оскаржується, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для надання правової оцінки  законності та обґрунтованості рішення суду в цій частині.
Надаючи правову оцінку висновку суду першої інстанції про відмову в розподілі судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зважає на таке.
Частинами першою та другою статті 16 КАС України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частинами першою та третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Стаття 139 КАС України визначає правила розподілу судових витрат за результатами ухвалення судом рішення по суті позовних вимог (задоволення позову повністю або частково, відмова в задоволенні позову).
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначені вимоги процесуального закону кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.
Приписами статті 30 Закону України від 05 травня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, представником позивача до суду для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу було подано наступні документи: договір про надання правничої допомоги від 27.04.2020 та додаток до договору; звіт про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом (проведення юридичної консультації, вивчення та аналіз наданих доказів, написання позовної заяви), квитанція на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) на суму 4420 грн. В подальшому також до суду надано звіт  № 02/06 про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію (вивчення та аналіз відзиву військової частини та написання відповіді  на відзив), а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом, квитанція на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) на суму 4060 грн.
Відповідно до п.2.1.3 договору Адвокат зобов`язаний своєчасно та якісно виконати роботи (надати послуги), передбачені п. 2.1.1 договору, про що Адвокат формує звіт про виконані Адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом (далі звіт), з яким ознайомлює Клієнта, та згідно зі звітом виписати Клієнту квитанцію на оплату виконаних робіт (наданих послуг) (далі квитанція) для оплати Клієнтом відповідно до умов договору.
Вартість однієї години роботи адвоката за надання Клієнту правничої допомоги, становить 700 грн. (п.4.1 договору).
Згідно з пп.4.1.1 договору під час здійснення Адвокатом представництва Клієнта останній сплачує Адвокату кошти за виконану роботу (надані послуги) відповідно до калькуляції вартості правничої допомоги фактично витрачених годин роботи, але не менше вартості однієї години, зазначеної у п.4.1 договору.
Після підписання сторонами даного договору, про виконані Адвокатом роботи (надані послуги) Клієнту надається звіт, а також квитанція, з метою оплати клієнтом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) відповідно до п.4.3 договору. Такі докази (в копіях) надаються суду для визначення ним обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що підлягає сплаті відповідною стороною, згідно з умовами договору, та вирішення питання щодо розподілу судових витрат на підставі цих доказів (звіт, квитанція) (п.4.2 договору).
За приписами п.4.3 договору оплата виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) здійснюється клієнтом на підставі отриманих згідно з п.4.2 звіту та квитанції, в триденний термін з дня, наступного за днем набрання законної сили судовим рішенням, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат шляхом готівкового (безготівкового) розрахунку, з одночасним посвідченням у квитанції особистими підписами : Клієнт (П.І.Б.) та Адвокат (П.І.Б.), кошти сплатив та кошти отримав, відповідно.
За твердженням представника позивача в апеляційній скарзі, надана до матеріалів справи квитанція є належним і достатнім документом на підтвердження оплати послуг адвоката.
Поряд з цим, представник позивача вказує, що договором від 27.04.2020 передбачена фактична оплата послуг адвоката клієнтом лише після набрання рішенням суду законної сили, а квитанції видаються клієнту для подальшої оплати послуг адвоката.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16.04.2020 по справі № 727/4597/19, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).
У постанові від 16.04.2020 по справі № 727/4597/19 Верховний Суд зазначив, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
З викладеного вище вбачається, що підставою для відшкодування витрат на правничу допомогу, оплачену за допомогою готівки (за відсутності у адвоката розрахункового рахунку), є розрахунковий документ довільної форми, який підтверджує факт отримання адвокатом коштів від клієнта.
Слід відмітити, що надані позивачем квитанції від 30.04.2020 на суму 4420,00 грн (а.с. 13) та від 02.06.2020 на суму 4060,00 грн (а.с. 34) не містить підпису клієнта та адвоката про фактичну передачу коштів, як це передбачено п. 4.3. договору від 27.04.2020 (лише підпис адвоката в тому, що він виписав квитанцію, та підпис клієнта в тому, що він квитанцію отримав), а відтак, не підтверджують передачу готівкових коштів позивачем адвокату в розмірі 4420,00 грн та 4060,00 грн відповідно.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вказана квитанція не є доказом здійснення позивачем оплати послуг адвоката, не у зв`язку з недотриманням відповідної форми, а в зв`язку з неможливістю за її змістом підтвердити, що відбувся факт передачі коштів від позивача адвокату.
Водночас доказів фактичної сплати коштів у розмірі 4420,00 грн та 4060,00 грн відповідно у готівковій чи безготівковій формі  адвокату Маліченку Д.В. позивачем та його представником не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.
Не заперечуючи, що умовами договору передбачено оплату коштів за договором на умовах відстрочення платежу (у триденний строк з дня, наступного за днем набрання рішенням суду законної сили), колегія суддів відмічає, що квитанції від 30.04.2020 на суму 4420,00 грн та від 02.06.2020 на суму 4060,00 грн не містить жодних реквізитів адвоката Маліченка Д.В. або адвокатського об`єднання (розрахункового рахунку в банківській установі, номеру карткового рахунку тощо), на які клієнт зміг би перерахувати кошти.
Враховуючи викладене, колегія суддів вказує, що зазначена вище квитанція не є та не може бути доказом безготівкового розрахунку між позивачем та адвокатом Маліченком Д.В., оскільки на підставі цієї квитанції неможливо сплатити кошти на користь адвоката у безготівковому порядку.
Таким чином, наданою представником позивача квитанцією не підтверджено розрахунок між адвокатом і клієнтом ані у готівковій, ані у безготівковій формі.
Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів вважає, що наявною в матеріалах справи від 30.04.2020 на суму 4420,00 грн та від 02.06.2020 на суму 4060,00 грн  не підтверджено факт понесення позивачем вказаних витрат на правничу допомогу  станом на час розгляду справи.
Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 21.03.2018 по справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 по справі № 814/698/16, від 18.10.2018 по справі № 813/4989/17, від 16.05.2019 по справі № 823/2638/18 є неприйнятними, оскільки вказані постанови ухвалені за інших фактичних обставин, ніж у даній справі. А саме, зі змісту вказаних постанов Верховного Суду вбачається, що до матеріалів справи надавався документ, який чітко підтверджував саме фактичну передачу коштів, тобто, факт проведення розрахунків між адвокатом і клієнтом.
Правова позиція, викладена Верховним Судом у цих постановах, полягає в тому, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, та лише підтверджує необхідність надання суду документів, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку.
Крім того, як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України "(Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти Україн"и (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Колегія суддів зауважує, що з урахуванням відсутності факту оплати коштів станом на дату розгляду справи, у сукупності з категорією та складністю справи, у суду відсутні підстави вважати, що саме сума в загальному розмірі  8480 грн  буде сплачена позивачем на користь адвоката після набрання законної сили рішенням суду першої інстанції.
Отже, суд першої інстанції, вирішуючи питання про належність та достатність доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, дійшов правомірного  висновку, що наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у цій адміністративній справі не підтверджено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд                     
                                                            ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 по справі   № 440/2255/20  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий 	
Судді	   	З.Г. Подобайло    Н.С. Бартош