Номер провадження: 22-ц/813/1793/21 
Номер справи місцевого суду: 520/11358/15-ц
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                    суддів: Дрішлюка А.І., Громіка Р.Д.,

                        при секретарі: Павлючук Ю.В., 

 за участю: позивача ОСОБА_1 та його адвоката Байдеріна О.А., 
адвоката відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , 

у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційні скарги  ОСОБА_2 та адвоката Згоди Олексія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського  районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2018 року   у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення боргу та за зустрічним позовом  ОСОБА_2  до ОСОБА_4 , ОСОБА_1  про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити певні дії,-
в с т а н о в и в:
 
17 серпня 2015 року ОСОБА_4  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики, укладеним у формі розписки від 14 жовтня 2010 року, в сумі 108000 доларів США, та витрати по сплаті судового збору.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в борг суму грошових коштів у розмірі 108000 доларів США, який зобов`язався їх повернути, про що було складено відповідну письмову розписку від 14 жовтня 2010 року. В подальшому ОСОБА_2 вказані грошові  кошти ОСОБА_1 не повернув.
22 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір про відступлення прав, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 право вимоги за борговою розпискою від 14 жовтня 2010 року, укладеною між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Оригінал розписки від 14 жовтня 2010 року та інші документи були передані ОСОБА_1 ОСОБА_4  за актом прийому передачі від 22 квітня 2015 року.
14 липня 2015 року ОСОБА_4 , як новий кредитор, за вказаним договором, направив лист-вимогу на адресу відповідача з вимогою про повернення боргу за розпискою від 14 жовтня 2010 року в сумі 108000 доларів США протягом 30 днів від дня пред`явлення цієї вимоги.
Однак, відповідачем   ОСОБА_2 вказані грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим, він був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.
Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач ОСОБА_2 07 грудня 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету, ОСОБА_1 , про зобов`язання вчинити певні дії, у якому просив суд зобов`язати ОСОБА_4 повернути йому оригінали боргової розписки на суму 108000 доларів США від 14 жовтня 2010 року, яка була укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оригінали правовстановлюючих документів, виданих на ім`я ОСОБА_2 на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2008 року по справі №2-6842, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 березня 2009 року №22217210, реєстраційний №26750959, та вирішити питання про судові витрати.
27 січня 2016 року в судовому засіданні адвокат Довбишев Дмитра Олександровича в інтересах відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження по цивільній справі №520/11358/15-ц в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, ОСОБА_1 , про стягнення боргу, посилаючись на те, що в Київському районному суді м. Одеси перебувала цивільна справа №520/11782/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 14 жовтня 2010 року в розмірі 108000 доларів США, у рамках якої спір стосувався саме цієї ж розписки та цієї ж суми грошових коштів. 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року провадження по цивільній справі №520/11782/13-ц було закрито, у зв`язку з прийняттям судом відмови ОСОБА_1 від позову, оскільки спір між ним та ОСОБА_2 було вирішено поза судовим порядком.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2017 року скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року, якою було закрито провадження по цивільній справі №520/11782/13-ц (т. 1, а.с. 151-153).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року, клопотання адвоката Довбишева Д.О. в інтересах відповідача  ОСОБА_2  про закриття провадження в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2   про стягнення боргу було залишено без задоволення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року, ухвала Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2016 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.
10 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду про розірвання договору про відступлення права вимоги від 22 квітня 2015 року.
У зв`язку з чим, 27 червня 2017 року, судом, за клопотанням третьої особи, ОСОБА_1 , було замінено позивача – ОСОБА_4 на його правонаступника  ОСОБА_1 за первісним позовом, який підтримував вимоги за первісним позовом (т. 1, а.с. 182-84).
В подальшому позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 неодноразово уточнював зустрічні позовні вимоги та згідно з останньою редакцією позову просить суд:
- визнати договір про відступлення прав вимоги від 22 квітня 2015 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про передання прав вимоги за борговою розпискою від 14 жовтня 2010 року, укладеною між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним;
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути йому,  ОСОБА_2 , оригінал боргової розписки на суму 108000 доларів США від 14 жовтня 2010 року, укладеною між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оригінали правовстановлюючих документів, виданих на ім`я ОСОБА_2 на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, рішення Київського районного суду  від 26 листопада 2008 року по справі №2-6842; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 березня 2009 року №22217210, реєстраційний №26750959, та вирішити питання про судові витрати.
В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що 14 жовтня 2010 року він написав на ім`я ОСОБА_1 розписку в отриманні грошових кошів з наступним поверненням на нижченаведених умовах, а саме ОСОБА_2 прийняв у борг від ОСОБА_1 суму в розмірі 108000 доларів США, та зобов`язався повернути отриману суму, тільки після продажу земельної ділянки та будівель, що розташовані в АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на праві приватної власності.
Пунктом 4 розписки, встановлені додаткові умови повернення, а саме: використання майна за цільовим призначенням, зокрема проживання та комерційного його використання. Повернення коштів відбувається за першою вимогою ОСОБА_1 ..
Пунктом 6 розписки, встановлено, що дана розписка є дійсною виключно в тому разі, якщо ОСОБА_1 має у наявності письмові докази про відсутність майнових та немайнових вимог з боку ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які мають бути передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 в триденний строк із дня підписання цієї розписки, про що ОСОБА_2 має надати письмовий документ.
Пунктом 7 встановлено, що після повного розрахунку ОСОБА_1 повертає ОСОБА_2 отримані правовстановлюючі документи.
06 вересня 2013 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою від 14 жовтня 2010 року в сумі 108000 доларів США, за яким Київським районним судом м. Одеси було відкрито провадження по справі №520/11782/13-ц.
27 квітня 2015 року провадження по справі №520/11782/13-ц було закрито згідно письмової заяви ОСОБА_1 , у якій він посилався на те, що спір було вирішено поза судом.
У зв`язку з чим, позивач за зустрічним позовом вважає, що така письмова заява  є підтвердженням виконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення грошової суми в повному обсязі ОСОБА_1 , оскільки жодних умов вона не містить.
В подальшому вказана ухвала суду про закриття провадження по справі №520/11782/13-ц була скасована в апеляційному порядку, проте, позивач за первісним позовом вважає, що сам факт відсутності спору щодо повернення спірної грошової суми  заявою первісного кредитора від 27 квітня 2015 року підтверджується.
22 квітня 2015 року ОСОБА_1 (первісний кредитор) та ОСОБА_4 (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги, яким передбачено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові і стає кредитором за борговою розпискою  на суму 108000 доларів США від 14 жовтня 2010 року, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_2 .
Зазначений договір про відступлення права вимоги від 22 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , є недійсним, оскільки фактично вказаний договір є договором факторингу. Однак, ОСОБА_2 не був стороною договору про відступлення права вимоги, у зв`язку з чим вказаний договір порушує його права та інтереси.
За даним договором відступлення прав вимоги фактором виступає ОСОБА_4 , як фізична особа, яка не може бути фінансовою установою і мати права на здійснення факторингових операцій, у зв`язку з чим вказаний договір про відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним. 
ОСОБА_4 не мав права звертатись до суду, оскільки ОСОБА_2 не порушував його прав, і в подальшому він не міг бути замінений правонаступником ОСОБА_1 , оскільки правочин є недійсним, у зв`язку з чим, ОСОБА_2 просив суд відмовити у задоволенні первісного позову та визнати спірний договір про відступлення права вимоги недійсним.
Оскільки ОСОБА_1 з 17 жовтня 2010 року по 22 квітня 2015 року та з  10 квітня 2017 року безпідставно утримує у себе оригінали документів, а саме: оригінал розписки на суму 108000 доларів США від 14.10.2010р., укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; оригінал правовстановлюючих документів на дачний будинок  за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2008 року по справі №2-6842; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.03.2009р. №22217210, реєстраційний №26750959; яка згодом відпала, вказані оригінали документів на підставі статті 1212 ЦК України ОСОБА_1 зобов`язаний повернути ОСОБА_2 ..
У судовому засіданні 18 жовтня 2018 року адвокат Згода Олексій Олександрович в інтересах позивача ОСОБА_1 просив суд задовольнити первісні позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в повному обсязі.
Адвокат Довбишев Дмитро Олександрович в інтересах відповідача  ОСОБА_2 заперечував проти задоволення первісного позову ОСОБА_1 , у задоволенні якого просив суд відмовити, зустрічні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, укладеним у формі розписки від 14 жовтня 2010 року відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити певні дії  задоволено частково. Суд визнав договір про відступлення прав вимоги   від 22 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про передання прав вимоги за борговою розпискою від 14 жовтня 2010 року, укладеною між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним. У задоволені решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.  Проведено розподіл судових витрат.
У апеляційній скарзі адвокат Згода О.О. в інтересах позивача ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити  в повному обсязі та повністю відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального  права.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційних скаргах, та у відзиві адвоката Довбишева Дмитра Олександровича в інтересах відповідача  ОСОБА_2  на апеляційну скаргу, а також додаткові пояснення до апеляційної скарги, надані адвокатом Байдеріним Олександром Анатолійовичем в інтересах позивача ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга адвоката Згоди Олексія Олександровича в інтересах позивача ОСОБА_1  підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
      Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (частини друга та третя статті 545 ЦК України).
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частина 2 статті 11 ЦК України).
Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У статті 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В силу частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 жовтня 2010 року ОСОБА_2 склав письмову розписку, за текстом якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 108000 доларів США, які він зобов`язався повернути ОСОБА_1 після продажу належного йому на праві власності нерухомого майна: земельної ділянки та домоволодіння розташованих в АДРЕСА_1 .
Згідно із п. 3 розписки, встановлено мінімальну вартість продажу майна на рівні не нижче 750000 доларів США. Будь-яка інша сума продажу, що є нижчою не є підставою для повернення отриманих коштів.
Пунктом 4 розписки встановлені додаткові умови повернення, а саме: у разі використання майна за цільовим призначенням, зокрема проживання та комерційного його використання, повернення коштів відбувається за першою вимогою ОСОБА_1 ..
Відповідно до пункту 6 розписки встановлено, що дана розписка є дійсною виключно у тому разі, якщо ОСОБА_1 має в наявності письмові докази про відсутність майнових та немайнових вимог з боку ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які мають бути передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 у триденний строк із дня підписання цієї розписки, про що ОСОБА_2 має надати письмовий документ.
Пунктом 7 розписки встановлено, що після повного розрахунку ОСОБА_1 повертає ОСОБА_2 отримані правовстановлюючі документи.
У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 14 жовтня 2010 року в розмірі 108000,00 доларів США, що за курсом у національній валюті складало 863 244,00 гривні (справа №520/11782/13-ц).
22 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги згідно якого ОСОБА_1 , як первісний кредитор, передав ОСОБА_4 , як новому кредитору, право вимоги повернення вищевказаних грошових коштів ОСОБА_2 в сумі 108000 доларів США. Оригінал розписки та інші документи були передані ОСОБА_4 за актом прийому-передачі від 22 квітня 2015 року від ОСОБА_1 ..
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року по справі №520/11782/13-ц, заяву задоволено, прийнято відмову ОСОБА_1 від позову, провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 14 жовтня 2010 року закрито.
ОСОБА_4 у серпні 2015 року подано до суду зазначену позовну заяву про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 14 жовтня 2010 року.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 січня 2017 року скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року про закриття провадження по справі №520/11782/13-ц та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.
В подальшому по цивільній справі №520/11782/13-ц ухвалами Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2017 року залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 від 27 квітня 2015 року про відмову від позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та залишено без розгляду позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 14 жовтня 2010 року, за заявою ОСОБА_1 , з посиланням про відсутність необхідності в цьому позові, оскільки  у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа №520/11358/15-ц.
10 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду про розірвання договору про відступлення права вимоги від 22 квітня 2015 року. У зв`язку з чим, 27 червня 2017 року, судом, за клопотанням третьої особи – ОСОБА_1 , було замінено позивача за первісним позовом – ОСОБА_4 на  ОСОБА_1 ..
На підставі вищевикладеного, позивач ОСОБА_1 за первісним позовом просить суд стягнути із ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14 жовтня 2010 року в сумі 108000 доларів США.
Суд прийняв надану до суду розписку від 14 жовтня 2010 року, у якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов`язання за договором позики, так як даний факт жодним чином не спростований та сторонами по справі  не спростовувався факт, що між сторонами виникли правовідносини саме за договором позики.
Сторонами за договором позики, оформленого у вигляді розписки, від 14 жовтня 2010 року, не визначено датований строк повернення грошових коштів, однак зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 грошові кошти  після продажу належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме: земельної ділянки та домоволодіння розташованих в АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у задоволенні первісному позову суд першої інстанції зазначив, що позивачем ОСОБА_7 , в порушення ст. 81 ЦПК України, не надано до суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 здійснено продаж належного йому на праві власності нерухомого майна: земельної ділянки та домоволодіння розташованих в АДРЕСА_1 , а отже не доведено, що настав строк для повернення ОСОБА_2 позивачу грошових коштів за договором позики від 14 жовтня  2010 року.
Позивачем ОСОБА_7 не надано до суду доказів і на підтвердження того, що ОСОБА_2 використовувалось належне йому нерухоме майно за цільовим призначенням, зокрема проживання та комерційне використання, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування умов визначених пунктом 4 спірного договору.
Отже, суд вважав не доведеним, що за договором позики від 14 жовтня 2010 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 настав термін для виконання ОСОБА_2 зобов`язань за вказаним договором, за таких підстав первісний позов є передчасним.
Щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , суд зазначав наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 квітня 2015 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_4  було укладено договір про відступлення права вимоги згідно якого ОСОБА_1 , як первісний кредитор, передав ОСОБА_4 , як новому кредитору, право вимоги за договором позики, укладеним у формі розписки, від 14 жовтня 2010 року, який було укладено із  ОСОБА_2 , за умовами якого ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі  108000 доларів США.
Пунктом 1,2 зазначеного договору встановлено, що за цим договором новий кредитор – ОСОБА_4 одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника – ОСОБА_2 належного виконання всіх зобов`язань за основним договором – договором позики від 14 жовтня 2010 року.
Згідно із п.1.3 договору, цей договір є відплатним та за цим договором новий кредитор передав, а первісний кредитор прийняв суму грошових коштів у розмірі 60000 доларів США.
Відповідно до п.2.1 договору, первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає всі документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором, а саме: оригінал боргової розписки на суму 108000 доларів США від 14 жовтня 2010 року, укладеної між первісним кредитором та боржником; оригінал правовстановлюючих документів на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: рішення Київського районного суду  м. Одеси від 26 листопада 2008 року по справі №32-6842 та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 березня 2009 року №22217210, реєстраційний №26750959.
Факт передання ОСОБА_1 . ОСОБА_4 вказаних документів на виконання пункту 2.1 договору про відступлення права вимоги від 22 квітня 2015 року, підтверджується наданим до суду актом прийому-передачі від 22.04.2015р..
Позивач за зустрічним позовом посилався на те, що він не був стороною договору про відступлення права вимоги, який порушує його права та інтереси, а також вважає, що вказаний договір укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є договором факторингу та підлягає визнанню недійсним.
Відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.   
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі  за правочином (відступлення права вимоги).  
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.  Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.  
Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт – фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор – банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник – набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.
Отже, натомість договору цесії, договір факторингу  має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу (постанова Верховного Суду України від 6 липня 2015 року  у справі №6-301цс15.
Пунктом 1.3 договору від 22 квітня 2015 року, укладеного між  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , сторонами визначено, що цей договір є відплатним та за цим договором новий кредитор передав, а первісний кредитор прийняв суму грошових  коштів у розмірі 60000 доларів США.
Задовольняючи зустрічний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договір відступлення права  вимоги від 22.04.2015р. є договором факторингу, при цьому ОСОБА_1 є клієнтом (уступає грошову вимогу) а ОСОБА_4 є фактором (набуває грошову вимогу). Тому укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги   від 22.04.2015р. є удаваним правочином, а саме є договором факторингу, який не відповідає вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим підлягає визнанню судом недійсним.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову в частині повернення оригіналу боргової розписки на суму 108000 доларів США від 14.10.2010р., яка була укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оригіналів правовстановлюючих документів, виданих на ім`я ОСОБА_2 на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, рішення Київського районного суду  м. Одеси від 26 листопада 2008 року по справі №2-6842; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.03.2009р. №22217210, реєстраційний №26750959, в порядку застосування наслідків недійсного правочину – договору відступлення права вимоги від 22.04.2015р., є необґрунтованими, безпідставними, оскільки у зв`язку із визнанням недійсним договору відступлення права вимоги від 22.04.2015р., правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України застосовуються до сторін договору, а ОСОБА_2 в свою чергу не є стороною договору відступлення права вимоги від 22.04.2015р., а також останнім не підтверджено виконання зобов`язань за договором позики від 14.10.2010р., у зв`язку з чим, у ОСОБА_1 відсутні підстави для повернення ОСОБА_2 оригіналів вказаних документів у відповідності до умов договору позики.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). 
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п. 1 статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись  як  вимога  надавати  детальну  відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення  та  формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»  (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A,  п.  29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії,  навівши  обґрунтування  своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого рішення  полягає в  тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони  були  почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення  обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи  не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними  є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі  і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином те, що між ним та відповідачем ОСОБА_2  було укладено договір позики, за яким він передав у борг 108000 доларів США, але позичальник всіляко ухиляються він повернення грошових коштів.
Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2  не доведено належним чином підстави зустрічного позову, а саме, наявність правових підстав для визнання договору про відступлення права вимоги за договором позики недійсним. 
Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року   у справі №359/1227/16-ц (провадження №61-12412св18) розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №346/3978/15-ц (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року у справі №516/97/16-ц (провадження №61-25512св18), від 21 березня 2018 року у справі №757/27533/15-ц (провадження №61-8055св18) з розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.
Суд першої інстанції правильно встановив, що 14 жовтня 2010 року ОСОБА_2 склав розписку, за текстом якої вбачається, що він отримав  від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 108000 доларів США, які      він зобов`язався повернути ОСОБА_1 після продажу належного йому на праві власності нерухомого майна: земельної ділянки та домоволодіння розташованих в АДРЕСА_1 .
Наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки свідчать про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.
Суд прийняв надану до суду розписку від 14 жовтня 2010 року, в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов`язання за договором позики, так як даний факт жодним чином не спростований та сторонами по справі не спростовувався факт, що між сторонами виникли правовідносини саме за договором позики.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачу  ОСОБА_2 на праві власності належить двоповерховий дачний будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0, 0726 га, кадастровий номер: 5110136900:23:016:0029, на якій розташований дачний будинок, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2008 року по справі №2-6842/2008, що набрало законної  сили 08 грудня 2008 року, право власності зареєстровано 17 березня 2009 року, номер запису: 2042, в книзі 27с-88, реєстрацій номер об`єкту: 26750959, та державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №901636, виданого Управління земельних ресурсів м. Одеси 31 січня 2008 року, про що в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі зроблено запис №01050500203 (т. 1. а.с. 9 – 11).
14 липня 2015 року відповідачу ОСОБА_2 було направлено лист-вимогу про повернення боргу за договором позики, оскільки останній не здійснив продаж свого майна (т. 1, а.с. 15).
З моменту укладання договору позики від 14 жовтня 2010 року й до моменту звернення правонаступника позикодавця до суду – 17 серпня 2015 року, останній не здійснив продаж свого майна, що свідчить про його недобросовісність.
16 березня 2019 року на підставі договору оренди від 16.02.2019р., укладеному між ФОП ОСОБА_2 та Одеським навчальним закладом середньої освіти І-ІІІ ступені «Школа Мрії», відповідач ОСОБА_2 передав в оренду вказаний будинок та земельну ділянку, що свідчить про комерційне використання майна.
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що умова повернення грошових коштів за договором позики від 14 жовтня 2010 року є відкладальною обставиною в розумінні частин 1 та 3 статі 212 ЦК України, тобто обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні.
Так, частинами 1 та 3 статті 212 ЦК України передбачено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).
Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.
Розглядаючи аналогічний спір, Верховний Суд  у постанові від 07 жовтня 2019 року справа №496/1561/16 (провадження №61-10850св19) дійшов наступного правового висновку: «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Згідно із частини другої статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання. 
Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника, дату і місце складення розписки.
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість довести той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи)   боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку. 
При частковому задоволенні заяви про перегляд у цій справі Верховний Суд України у постанові від 18 жовтня 2017 року вказав, що «суди дійшли передчасного висновку про стягнення боргу за договором позики до настання події, з якою сторони пов`язали зобов`язання відповідача повернути кошти, а саме до продажу будинку».
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Відповідно до частини першої та третьої статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.
Тлумачення частини першої та третьої статті 212 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в самому тексті закону з метою характеристики сутності умови
 в правочині вжито термін «обставина», а не «подія», що дозволяє вважати, що законодавець не обмежує коло умов виключно подіями. Тому допустимим
 є вчинення умовних правочинів, в яких умовою є дія/дії та/або волевиявлення сторін правочину і третіх осіб. Це слідує також із загальноцивілістичного принципу свободи договору – якщо сторони бажають домовитися саме про таку умову в правочині, то немає жодних підстав їх в цьому обмежувати. Звісно, за винятком загальних обмежень свободи договору як такої. Для сторони, яка недобросовісно перешкоджає настанню обставини, передбачено правовий наслідок у вигляді настання обставини.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі
 і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного  цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
У справі, яка переглядається, очевидно, що дії відповідача, який отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 85 000,00 дол. США для будівництва будинку на   АДРЕСА_2 , та погодився повернути кошти після продажу будинку, а згодом не вчиняє дій по реалізації вказаного будинку суперечить його попередній поведінці (отриманню коштів та встановленню обов`язку їх повернути після продажу будинку) і є недобросовісним.
Суд першої інстанції встановив, що відповідач не виконує та не намагається виконати свого обов`язку по виконанню зобов`язання або поверненню коштів.
За таких обставин, з врахуванням змісту частини третьої статті 212 ЦК України та того, що відповідач будинок не продав, реальних дій щодо його продажу не здійснив, і йому це невигідно, колегія суддів вважає, що у відповідача існує обов`язок по поверненню отриманих грошових коштів і тому суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про їх стягнення, хоча й не застосував пункт 3 статті 6, статтю 212 ЦК України. Натомість апеляційний суд скасував обґрунтоване рішення суду першої інстанції».
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди  для здійснення цього права. 
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини  і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні з об`єктивністю та достовірністю підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 не виконує та не намагається виконати свого обов`язку по виконанню зобов`язання або поверненню коштів, що свідчить про недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 , який отримавши кошти від позивача ОСОБА_1 погодився їх повернути, та на протязі більше 10 років не вчиняє дій по реалізацію вказаного майна, а навпаки, передав його в оренду третій особі, що суперечить його попередній поведінці – отриманню коштів  та встановлення обов`язку їх повернути після продажу майна. Отже, належним чином доведено наявність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих ним у позику.
Відповідно до положень пунктів 1,2 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати  норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. 
Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. 
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). 
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. 
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. 
У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину». 
Аналіз змісту статей 16, 203, 215 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;
по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Встановлено, що у даному випадку підстави, передбачені статтями 203, 215, 1077, 1078 ЦК України, для визнання договору про відступлення права вимоги за договором позики від 22 квітня 2015 року, який згодом розірвано 10 квітня 2017 року,  відсутні,
Згідно із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі  №6-1512цс16, передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України). 
У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 має право на захист свого права у випадку порушення його позивачем ОСОБА_1 , але у даному випадку в судовому засіданні ОСОБА_2  не доведено належним чином,   що укладенням спірного договору про відступлення права вимог за договором позики було порушено його права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  його право не підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають. 
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей  212, 1048, 1049 ЦК України  та статей 203, 215, 1077, 1078 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі та відмови у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. 
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач ОСОБА_4 поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви  в  сумі 3 654, 00 грн. (т. 1. а.с. 1).
Позивач ОСОБА_1  поніс і документально підтвердив витрати  по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 5 481,00 грн. (т. 2. а.с. 33).
Тому у зв`язку із задоволенням позовної заяви та апеляційної скарги в повному обсязі з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_4 , підлягають присудженню витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 3 654,00 грн. та на витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 5 481,00 грн., а всього 9 135, 00 грн..
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу адвоката Згоди Олексія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2018 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , борг за договором позики в розмірі 108000 доларів США.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2  до ОСОБА_4 ,  ОСОБА_1  про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Стягнути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в сумі 9 135,00 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 05 квітня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

А.І.Дрішлюк

                                                                                                                   Р.Д.Громік