ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 686/24357/20	Головуючий у 1-й інстанції Мазурок О.В. 	
Провадження № 22-ц/817/440/21 	Доповідач - Міщій О.Я.	
Категорія - 351000000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року         м. Тернопіль
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі: 
головуючого - Міщій О.Я. 
суддів -  Костів О. З., Шевчук Г. М., 
секретар с/з- Іванюта О.М. 

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін цивільну справу № 686/24357/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.01.2021 року, ухваленого в м. Хмельницькому суддею Хмельницького міськрайонного суду Мазурок О.В., за позовом ОСОБА_1 до Хмельницького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Хмельницького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення грошових коштів.
ОСОБА_1 зазначив, що він з 05.01.1993 року працював суддею Хмельницького міського (міськрайонного) суду, а з 02.02.2009 року по 03.10.2016 року - суддею Апеляційного суду Хмельницької області.
Позовна заява мотивована тим, що станом на 24.11.2014 року Апеляційний суд Хмельницької області мав перед ним борг у розмірі 23108,30 гривень щодо виплати щомісячного грошового утримання судді та у розмірі 5 467,87 гривень компенсації за несвоєчасну виплату грошового утримання, а всього 28 576,17 гривень.
Позивач вказав, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 року та постановою Верховного Суду від 30.04.2020 року, вказані кошти були стягнуті в його користь з Державної судової адміністрації України, як головного розпорядника бюджетних коштів за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів». 27 грудня 2019 року рішення суду було виконане шляхом перерахування коштів Державною казначейською службою України на його рахунок.
Позивач зазначив, що відповідач Хмельницький апеляційний суд прострочив виконання грошового зобов`язання, тому згідно статті 625 ЦК України повинен сплатити йому суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за період з грудня 2014 року по грудень 2019 року, що становить 4718,74 гривень та 3 % річних у розмірі 820,18 гривень, а всього 5538,92 гривень.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.01.2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Хмельницького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення коштів - відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначив, що висновок суду про те, що Хмельницький апеляційний суд є неналежним відповідачем у справі не відповідає вимогам закону, оскільки цей суд є правонаступником реорганізованого Апеляційного суду Хмельницької області. Латюк зазначив, що саме Апеляційного суду Хмельницької області зобов`язаний був своєчасно нарахувати та виплатити йому грошове утримання, тому висновок про відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті не відповідає вимогам закону. Крім того, кошти на його користь стягнуто за рахунок бюджетної програми, а не за рахунок бюджетних асигнувань ДСА України. 
Також, позивач зазначив, що при вирішенні даного спору суд не урахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №822/3121/17.
07.05.2021 року представник Хмельницького апеляційного суду подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник зазначив, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб — підприємців та громадських формувань, Хмельницький апеляційний суд не є правонаступником Апеляційного суду Хмельницької області, тому доводи ОСОБА_1 з цього приводу є безпідставними. Крім того, у відзиві вказано, що відповідач не зобов`язаний виплачувати спірні грошові суми, оскільки стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням його виплати визначене законом з Державної судової адміністрації України. 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 25.02.2021 року підсудність цивільної справи 686/24357/20 за позовом ОСОБА_1 до Хмельницького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення коштів для здійснення апеляційного перегляду судових рішень визначено Тернопільському апеляційному суду.
Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Справа розглядається апеляційним судом без повідомлення учасників справи у порядку, передбаченому статтею 369 ЦПК України.
Розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.
Вирішуючи спір, суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів за порушення виконання грошового зобов`язання підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.
Однак, з таким висновком суду погодитись неможливо.
За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації за неналежне виконання зобов`язання.
Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Отже, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених вказаною статтею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
Вказаний правовий висновок висловлений 09 лютого 2021 року Великою Палатою Верховного Суду у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
З матеріалів справи видно, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року у справі № 560/1725/19, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.04.2020 року, позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з Державної судової адміністрації України за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 28 576 грн 17 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
27 грудня 2019 року зазначене рішення суду було виконане шляхом перерахування коштів Державною казначейською службою України на рахунок позивача.
У цій справі розглядається спір за вимогами про компенсацію інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України унаслідок невиконання грошового зобов`язання щодо виплати щомісячного грошового утримання судді. Судове рішення про стягнення заборгованості з виплати щомісячного грошового утримання судді ухвалено адміністративним судом, тому вимоги до відповідачів щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Частиною 4 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2 статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Частиною 4 статті 377 ЦПК України визначено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
23.03.2021 року ОСОБА_1 подав апеляційному суду заяву, у якій зазначив, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і просив передати справу за його позовом до Хмельницького окружного адміністративного суду. Заява вирішується апеляційним судом в порядку ч. 4 статті 377 ЦПК України, якою визначено спеціальний порядок передачі справи до суду першої інстанції відповідної юрисдикції.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та ч. 1 статті 377 ЦПК України. 
Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Керуючись статтями 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 22.01.2021 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Хмельницького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення коштів - закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови апеляційного суду складено 03 червня 2021 року.

Головуючий 

Судді