ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 квітня 2021 року           справа №200/7377/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:  судді-доповідача Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційні скарги   ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 р. (у повному обсязі складено 23.12.2020 року у м. Слов`янськ) у справі  № 200/7377/20-а (головуючий І інстанції суддя Кошкош О.О.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1  про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,
                                           В С Т А Н О В И В :
07.08.2020 року   ОСОБА_1  звернувся до суду з  позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1  (далі - відповідач), в якій  просив  визнати протиправними дії  відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за квітень 2017 року; зобов`язати відповідача  нарахувати та виплатити грошове забезпечення за квітень 2017 року в повному обсязі, згідно з п.п. 2, 3 ст.9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені, з 16.11.2017  по дату винесення судового рішення, виходячи з середньоденного грошового забезпечення у розмірі 319,37 грн. (а.с. 1-6). 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року  позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1  щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 премії, щомісячної додаткової грошової винагороди, надбавки за виконання особливо важливих завдань за квітень 2017 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1  (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 )  премії за квітень 2017 року,  щомісячної додаткової грошової винагороди за квітень 2017 року, надбавки за виконання особливо важливих завдань за квітень 2017 року з урахуванням висновків суду.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 500 (п`ятсот) грн.  00 коп. (а.с. 139-143).
Позивач не погодився з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції  в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату йому премії за квітень 2017 року,   щомісячної додаткової грошової винагороди за квітень 2017,   надбавки за виконання особливо важливих завдань за квітень 2017 з урахуванням висновків суду та ухвалити нове рішення в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу премії за квітень 2017 року 485% у розмірі 3492 грн., щомісячної додаткової грошової винагороди за квітень 2017 року 60% у розмірі 2770, 20 грн., надбавки за виконання особливо важливих завдань за квітень 2017 у розмірі 50% у розмірі 375 грн., всього 6637, 20 грн.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що   він не отримував наказів про зменшення розміру премії та щомісячної додаткової грошової винагороди та з ними не ознайомлювався. Крім того,  у наказі Міністерства оборони України № 44 від 27.01.2016 вказано, що премія військовослужбовцям на посадах рядового, сержантського та старшинського складу, яким встановлено оклад за VII тарифним розрядом, складає 485 відсотків посадового окладу. Тобто, премія, яку відповідач повинен був виплатити за квітень 2017 року, складає 3492.
Також  наказом № 44 визначено, що щомісячна додаткова грошова винагорода встановлюється в розмірі 60 відсотків місячного грошового забезпечення на місяць усім військовослужбовцям. Таким чином щомісячна додаткового грошова винагорода складає 2770, 20 грн.    
Відповідачем також подано апеляційну скаргу, в якій останній просить  скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь  позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Тому вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, на підставі ч. 1 статті 117 КЗпП України є безпідставними.
Крім того зауважує, що наказом командира військової частини було призначено службове розслідування за фактом виявлення нестачі касок та бронежилетів. За результатами проведення службового розслідування видано наказ від 29.03.2017, в якому в п. 3 на позивача накладено дисциплінарне стягнення попередження про неповну службову відповідність.
Також відповідач зазначає, що позивач звернувся до суду 03.08.2020 року, тобто з пропущенням строку передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України, а саме не в місячний строк, як передбачено законодавством, а зі спливом часу терміном більше 2 років.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача просив  залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив його апеляційну скаргу задовольнити, в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити.
Згідно ч. 1  ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.08.2016 №227 солдата ОСОБА_1 з 15 серпня 2016 року зараховано до списків особового складу частини за посадою «молодший сержант» з посадовим окладом 685 грн. на місяць (а.с. 31).
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 27.08.2020 № 0989/10 ОСОБА_1 проходив службу з 15.08.2016 по 15.11.2017, у квітні 2017 року йому здійснено виплату 747,46 грн. До складу грошового забезпечення увійшли наступні складові: оклад за військове звання – 30,00 грн., посадовий оклад – 720,00 грн.,  утримано військовий збір 1,5%  -2,54 грн. (а.с.51). 
У відповідності до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 16.09.2020 № 0989/10/311 розрахунок при звільнені ОСОБА_1 на 15.11.2017 складає 6095,70 грн., сума грошового забезпечення за квітень 2017 року – 750 грн. (а.с.70-71).
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
За змістом ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
На момент виникнення спірних правовідносин порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби були врегульовані Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008  № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за № 638/15329 (в редакції від 05.05.2017, далі - Інструкція № 260).
Судами встановлено, що грошове забезпечення позивача за квітень 2017 року складає 750 грн., у т.ч. оклад за військове звання – 30,00 грн., посадовий оклад – 720,00 грн.  
Позивач вважає, що невиплаченими є суми премії у розмірі 3492,00 грн. (485%), щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 2770,20 грн. (60%), надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 375 грн. (50%).
Щодо виплати премії суд зазначає таке.
За пунктом 31.4 Інструкції № 260 виплата премії військовослужбовцям здійснюється щомісяця за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира військової частини (командирам військових частин - наказу вищих командирів (начальників)), який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання.
Відповідно до положень пункту 31.1 Інструкції № 260 командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково.
Преміювання здійснюється згідно з інструкцією про преміювання військовослужбовців, яка розробляється у військових частинах виходячи зі специфіки та особливостей виконання завдань конкретної військової частини і затверджується вищим командуванням. Конкретні показники позбавлення військовослужбовців премії повністю або частково встановлюються в межах випадків, передбачених пунктом 31.5 цієї Інструкції.
Правилами пункту 31.7 Інструкції № 260 обумовлено, що рішення про виплату премії, зменшення  її  розміру або позбавлення в повному розмірі оформлюється наказом командира військової частини на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього. Забороняється позбавляти премії військовослужбовців протягом кількох місяців за одне допущене порушення.
03 травня 2017 року командиром військової частини польова пошта НОМЕР_4 (умовне найменування Військової частини НОМЕР_1 ) прийнято наказ № 349 «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_4 за їх особистий внесок у загальні результати служби за квітень 2017 року». 
Пунктом 3 підпункту 3.1 вказаного наказу ОСОБА_1 , як такому, що має догану від 13.04.2017, призначена виплата премії у розмір 90% (а.с. 65-69).
Відповідачем на підтвердження виплати премії за квітень 2017 року у розмірі 90% посадового окладу доказів не надано.
Таким чином, враховуючи те, що наказом командира військової частини ОСОБА_1 призначена виплата премії у квітні 2017 року у розмірі 90%, при цьому доказів її виплати не надано, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про безпідставну невиплату відповідачем премії у розмірі 90%.
Твердження позивача про належність виплати премії у розмірі 485%  є безпідставним, оскільки доказів на підтвердження такого розміру премії до суду не надано.
Наказ № 349 «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_4 за їх особистий внесок у загальні результати служби за квітень 2017 року» не є спірним у справі.
Щодо виплати надбавки за виконання особливо важливих завдань суд  зазначає наступне.
В п. 15.1. Інструкції № 260 занотовано: особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, виплачується надбавка за виконання особливо важливих завдань в розмірах до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.
Командири (начальники) військових частин (установ та організацій) у разі несвоєчасного або неякісного виконання завдань за місяць, у якому військовослужбовцями було допущено несвоєчасне або неякісне виконання завдань (а військовослужбовцями, зазначеними в пункті 15.2 цієї Інструкції, крім цього, несвоєчасну та неякісну розробку проектів нормативно-правових актів, експертизу таких актів), мають право зменшувати розмір надбавки за виконання особливо важливих завдань або скасовувати (відміняти) її.
Рішення про зменшення розміру надбавки або її скасування (відміну) оформлюється наказом командира (начальника) військової частини (установи, організації) на підставі поданих за командою рапортів безпосередніх командирів (начальників) з клопотанням про зменшення розміру надбавки або її скасування (відміну).
У наказі про зменшення розміру надбавки або її скасування (відміну) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для прийняття такого рішення (пункт 15.7 Інструкції № 260)
Пунктом 15.8. Інструкції № 260 визначено, що надбавка за виконання особливо важливих завдань не виплачується у місяці, у якому наказом відповідного командира (начальника) на військовослужбовця накладене таке дисциплінарне стягнення: попередження про неповну службову відповідність; пониження в посаді; пониження військового звання на один ступінь; позбавлення військового звання; звільнення з військової служби у зв`язку зі службовою невідповідністю; позбавлення військового звання прапорщик (мічман), старший прапорщик (старший мічман); позбавлення сержантського (старшинського) звання, військового звання старший солдат (старший матрос).
Згідно п. 15.14. Інструкції № 260 підставою для виплати військовослужбовцям надбавки за виконання особливо важливих завдань є:
військовослужбовцям, зазначеним у пункті 15.1 цього розділу, - наказ командира військової частини (командирам військових частин - накази вищих командирів /начальників/) про вступ до виконання обов`язків за посадою (основною чи тимчасово виконуваною), у якому зазначається розмір надбавки;
військовослужбовцям, зазначеним у пункті 15.2 цього розділу, - наказ командира військової частини (командирам військових частин - накази вищих командирів /начальників/) про виплату надбавки за безпосереднє розроблення, експертизу проектів нормативно-правових актів, у якому зазначається строк виплати та розмір надбавки.
Підставою для виплати військовослужбовцям, зазначеним у пунктах 15.1 та 15.2 цього розділу, надбавки в розмірах, передбачених у пункті 15.3 цього розділу, за період виконання ними спеціальних завдань, пов`язаних з антитерористичною діяльністю, є наказ командира військової частини (командирам військових частин - накази вищих командирів /начальників/), виданий на підставі рішення Антитерористичного центру та його координаційних груп при регіональних органах Служби безпеки України про залучення до виконання спеціальних завдань.,
З наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2017 № 122 вбачається, що ОСОБА_1 виплата надбавки за виконання особливо важливих завдань здійснюється у розмірі 50% згідно наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 «Про затвердження інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовця Збройних сил України та деяким іншим особам» (а.с. 11).
 На підтвердження зменшення розміру надбавки або її скасування (відміну) у квітні 2017 року відповідачем відповідних наказів  не надано. Посилання на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, як підстави для невиплати зазначеної надбавки, є необгрунтованим, оскільки наказ № 291 «Про результати службового розслідування за фактом нестачі касок та бронежилетів» за яким на молодшого сержанта ОСОБА_2  накладено дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність прийнято у березні  2017 року (29.03.2017), а місяцем виплати є квітень 2017 року.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо   безпідставної невиплати позивачу надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50%.
Щодо виплати щомісячної додаткової грошової винагороди суд встановив наступне.
На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій” та з метою визначення порядку та умов виплати військовослужбовцям щомісячної додаткової грошової винагороди, затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2016 року за № 1470/29600 (далі по тексту - Інструкція № 550).
Виплата винагороди військовослужбовцям згідно п. 2, 5 Інструкції № 550 здійснюється у розмірі до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.
Винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).
03 травня 2017 року командиром військової частини польова пошта НОМЕР_4  (умовне найменування Військової частини НОМЕР_1 ) прийнято наказ № 350 «Про виплату щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_4 за квітень 2017 року». 
За змістом  підпункту 2.1 пункту 2  вказаного наказу ОСОБА_1 , як такому, що має догану від 13.04.2017, призначена виплата додаткової грошової винагороди у розмірі 54%. Вказаний наказ не є спірним у справі.
Відповідачем на підтвердження виплати щомісячної додаткової грошової винагороди за квітень 2017 року у розмірі 54% доказів не надано.
Таким чином, враховуючи те, що наказом командира військової частини ОСОБА_1 призначена виплата щомісячної додаткової грошової винагороди за квітень 2017 року у розмірі 54%, при цьому доказів її виплати не надано, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про безпідставну невиплату щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 54%.
Твердження позивача про належність виплати щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% суд вважає безпідставним, оскільки доказів на підтвердження такого розміру до суду не надано. Суд зауважує, що наказ № 350 «Про виплату щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_4 за квітень 2017 року» не був ос порений і у даній справі є діючим.
Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 16.11.2017 суд зазначає наступне.
Приписами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» передбачено виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб та у випадку виникнення спорів з цього приводу.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Наведене дає підставу для висновку, що нерозповсюдження на військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України  та поширити останні на спірні правовідносини, які виникли під час звільнення позивача з військової служби.
Судами встановлено, що при звільненні позивача  з ним не був проведений повний розрахунок, а саме не здійснена виплата грошового забезпечення за квітень 2017 року. 
За таких обставин, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.
За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 від 26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки:
- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Крім того, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
В   постанові  від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
На час прийняття судом остаточний розрахунок з позивачем не здійснено.
Враховуючи кількість днів затримки (період 15.11.2017 - 23.12.2020), розмір середньоденного грошового забезпечення (довідка Військової частини НОМЕР_1 від 14.12.2017 №2095/10/443), розмір невиплаченої суми (премія - 90%, щомісячна додаткова грошова винагороди - 54%, надбавка за виконання особливо важливих завдань - 50%), суд  апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що  розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача набагато перевищує розмір невиплаченої суми.
Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, суд вважає, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 500,00 грн., яка буде співмірною зі сумою, що підлягає виплаті, та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, з урахуванням вищенаведених позицій Верховного Суду, справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам даної справи наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 500 грн. за весь період прострочення виплати ним належного при звільненні позивача грошового забезпечення про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 810/1543/17 та від 18.11.2019 року у справі № 0940/1532/18 є недоречними, оскільки обставини у зазначених справах не є тотожними справі № 200/7377/20-а.
Також, не приймаються до уваги  посилання відповідача на пропущений  позивачем строк до суду, оскільки  у відповідності до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Суд звертає увагу на те, що  у даній справі предметом спору  не є прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а невиплата грошового забезпечення.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1  щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 премії, щомісячної додаткової грошової винагороди, надбавки за виконання особливо важливих завдань за квітень 2017 року; зобов`язання Військову частину НОМЕР_1  здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 премії за квітень 2017 року,  щомісячної додаткової грошової винагороди за квітень 2017 року, надбавки за виконання особливо важливих завдань за квітень 2017 року з урахуванням висновків суду та стягнення з Військової частини НОМЕР_1   на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 500 (п`ятсот) грн.  00 коп.  
Колегія суддів також враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку з викладеним доводи апеляційних скарг не приймаються до уваги, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

                                                    ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційні скарги   ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 р.  - залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 р.   у справі  № 200/7377/20-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення складено 5 квітня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                          Г.М. Міронова

Судді                                                                                                       І.В. Геращенко

                                                                                                                   Е.Г. Казначеєв