ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 червня 2021 року           справа №200/6897/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Гайдара А.В., суддів Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року в справі № 200/6897/20-а (головуючий І інстанції Галатіна О.О., складене у повному обсязі 26 листопада 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення № 7/44-4401 від 05 вересня 2019 року, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                           УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до суду із позовною заявою до Маріупольської міської ради (далі – відповідач), в якій просила:
-          визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольської міської ради №7/44-4401 від 05.09.2019 “Про повторний розгляд заяви громадянки ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ”;
-          зобов`язати відповідача в чергове розглянути на сесії міської ради звернення ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 ;
-          зобов`язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Маріупольської міської ради Донецької області № 7/23-2205 від 22.11.2017 “Про розгляд звернення громадянки ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки” відмовлено позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0865 га, одночасно надавши дозвіл на розробку нового проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки розташованої за тією же адресою, але меншою площею 0,0091 га.
Позивач не погодився з вказаним рішенням та звернувся до суду за захистом порушених прав.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11.12.2018 по справі № 805/2928/18-а позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 про визнання незаконними дії, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Маріупольської міської ради № 7/23-2205 від 22.11.2017 “Про розгляд звернення громадянки ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки”, в частині відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та надання із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 . Зобов`язано Маріупольську міську раду повторно розглянути на сесії звернення ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 з урахуванням висновків, наведених у рішенні суду. В решті позовних вимог відмовлено.
Відповідачем на виконання вказаного рішення суду було прийнято рішення № 7/44-4401 від 05.09.2019, яким позивачеві повторно відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та наданні із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю у вищевказаному проекті землеустрою сервітуту на право проходу до суміжної земельної ділянки громадянина ОСОБА_2 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Маріупольської міської ради №7/44-4401 від 05.09.2019 “Про повторний розгляд заяви громадянки ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ”.
Зобов`язано відповідача Маріупольську міську раду Донецької області в чергове розглянути на сесії міської ради звернення ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 .
Здійснено розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування зазначено, що в рішенні суду по справі № 805/2928/18-а суд фактично зазначає про необхідність дотримання прав суміжного землекористувача для забезпечення проходу до сусіднього домоволодіння зокрема через встановлення сервітуту, проте позивачем такого сервітуту надано не було.
Зазначено, що позивачем сформовано позовні вимоги, які взагалі не можуть бути предметом розгляду, оскільки такий об`єкт як земельна ділянка з кадастровим номером 1412336300:01:004:0718 площею 0,0865 взагалі відсутній.
Додатково апелянт просить звернути увагу на те, що позивачем самостійно долучено до матеріалів справи як невід`ємну частину проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 07.10.2016 № 132/16, наданий Управлінням Держгеокадастру у м. Маріуполі Донецької області, в якому зазначено, що висновок дійсний впродовж трьох років. Тобто строк погодження сплинув 07.10.2019. За таких обставин проект землеустрою позивача на теперішній час не погоджено у відповідності до вимог ст. 186-1 Земельного кодексу України.
Також апелянт звертає увагу суду, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, а суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.
За таких обставин апелянт наголошує на необхідності відмовити в задоволенні позову.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11.12.2018 у справі № 805/2928/18-а, яке набрало законної сили 20.03.2019, позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 про визнання незаконними дії, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Маріупольської міської ради № 7/23-2205 від 22.11.2017 “Про розгляд звернення громадянки ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки”, в частині відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та надання із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 . Зобов`язано Маріупольську міську раду повторно розглянути на сесії звернення ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 з урахуванням висновків, наведених у рішенні суду. В решті позовних вимог відмовлено.
Згідно з цим рішенням суду, відмовляючи позивачці в затвердженні проекту землеустрою та в передачі земельної ділянки в користування, міська рада у своєму рішенні від 22.11.2017 №7/23-2205 не вказала жодних мотивів відмови та не навела посилань на закони і нормативно-правові акти, які б обґрунтовували підстави такої відмови. Відповідачем не обґрунтовано, у чому проект землеустрою, наданий ОСОБА_1 , не відповідає зазначеним вимогам. Фактично єдиною обставиною, яка міститься в рішенні відповідача, є надходження скарги ОСОБА_2 щодо незгоди з встановленими межами земельної ділянки. Проте ані у вказаному рішенні, ані в будь-яких інших документах відповідача не міститься обґрунтованого висновку щодо цієї скарги та, як наслідку, встановлення порушень законодавства. Адже, як вже наголошено, саме порушення законодавства може бути підставою відмови у затверджені проекту землеустрою.
Рішенням Маріупольської міської ради № 7/44-4401 від 05.09.2019, прийнятим на виконання рішення суду від 11.12.2018 у справі № 805/2928/18-а, позивачеві повторно відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та наданні із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю у вищевказаному проекті землеустрою сервітуту на право проходу до суміжної земельної ділянки громадянина ОСОБА_2 . 
В обґрунтування вказаного рішення відповідачем зазначено, що у наданому до затвердження громадянкою ОСОБА_1 проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки сервітут на право проходу до суміжної земельної ділянки громадянина ОСОБА_2 не передбачено.
Вважаючи, що відповідач відмовив у затвердженні проекту землеустрою з підстав, не передбачених чинним законодавством, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Частиною 1 ст.122 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону.
За правилами ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених ст. 122 цього кодексу.
Відповідно до частини 2 вказаної статті особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розроблення до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які, відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову в його наданні, що визначено ч. 3 ст. 123 ЗК України.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186 цього кодексу.
Згідно частини 6 статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
За приписами ч. 6 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк із дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом — після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.
Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.
Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Приписами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.
З огляду на наведені критерії, суд вважає відмову відповідача у затверджені проекту землеустрою такою, що не відповідає приписам закону.
Єдиною законною підставою для відмови в затвердженні проекту землеустрою є його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
При цьому обґрунтування прийнятого рішення має міститися саме в рішенні. Суб`єкт владних повноважень не може посилатися на обставини та мотиви, які у його рішенні не визначені, оскільки саме воно є актом індивідуальної дії, який має для особи юридичні наслідки і саме з цього документу особа визначає свої права, обов`язки, можливий напрямок подальших дій. Так, за умови несприятливого для особи рішення, вона має знати, що нею порушено, які заходи вона може вжити для усунення порушення та отримання бажаного права.
Відмовляючи вдруге позивачці в затвердженні проекту землеустрою та в передачі земельної ділянки в користування, міська рада у своєму рішенні від № 7/44-4401 від 05.09.2019 зазначила щодо відсутності сервітуту, проте жодного посилання на законодавчі норми, які-б вимагали необхідність отримання такого сервітуту спірне рішення не містить.
Крім цього, ані відповідач ані позивач протягом перебування даної справи в провадженні суду  такої правової норми не зазначив. 
Принцип обґрунтованості рішення, закріплений у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вимагає від суб`єкта владних повноважень прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Проте такого мотивування оскаржуване рішення не містить.
Позиція відповідача, яка полягає у відмінних даних з приводу кадастрового номеру земельної ділянки та пропуску строку затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання в оренду земельної ділянки, підлягає відхиленню як така, що не відображена в спірному рішенні.
Крім цього суд зауважує, що як вже було вказано в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 11.12.2018 у справі № 805/2928/18-а, яке набуло законної сили, суд наголошує, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнане судом протиправним, і повинен вирішити заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій справі. 
Як встановлено вимогами ст. 129 (1) Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання тощо.
Частиною 2 ст. 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Проте, незважаючи на наявність рішення суду із визначеними правовими висновками, відповідачем було повторно відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та наданні із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 . Тобто висновки рішення суду не були враховані.
Відповідно частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернення позивача, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи вказані висновки, суд вважає за належне визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольської міської ради № 7/44-4401 від 05.09.2019 “Про повторний розгляд заяви громадянки ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ” та зобов`язати відповідача Маріупольську міську раду в чергове розглянути на сесії міської ради звернення ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 .
Частиною 2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із  ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкту владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо необґрунтованого поновлення судом першої інстанції пропущеного строку звернення до суду, колегія суддів вважає їх неприйнятними з огляду на наступне.
Як вже було зазначено рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11.12.2018 у справі № 805/2928/18-а набрало законної сили 20.03.2019.
28 серпня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відкрито виконавче провадження № 59836586 про виконання виконавчого листа № 805/2928/18-а про зобов`язання Маріупольської міської ради повторно розглянути на сесії звернення ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:004:0718) площею 0,0865 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 з урахуванням висновків, наведених у рішенні суду.
05 вересня 2019 року відповідачем прийнято рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та наданні із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельної ділянки, яке є предметом оскарження в цій справі.
19 лютого 2020 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 59836586 про виконання виконавчого листа № 805/2928/18-а у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду, згідно з рішення боржника № 7/44-4401 від 05.09.2019.
Вказана постанова про закриття виконавчого провадження оскаржена до суду в межах адміністративної справи №200/4443/20-а.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі № 200/4443/20-а у задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною та скасування постанови відмовлено. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі № 200/4443/20-а набуло законної сили 18.08.2020. 
Статтею 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. 
На підставі викладеного, враховуючи наявність судових проваджень, відкритих у процесі виконання рішення у справі № 805/2928/18-а, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок місцевого суду про необхідність визнати поважними причини пропуску строку та поновити позивачу строк звернення до адміністративного суду, з метою забезпечення доступу позивача до правосуддя. Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.
Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 “Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод”, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, погоджує викладений в оскаржуваному рішенні висновок, що правильним та достатнім є обраний судом першої інстанції спосіб відновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання розглянути на сесії міської ради звернення позивача.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статями 139, 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року в справі № 200/6897/20-а – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року в справі № 200/6897/20-а – залишити без змін.
Повний текст судового рішення складено та підписано 14 червня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      А. В. Гайдар 

                                                                                          І. В. Геращенко

                                                                                          Г. М. Міронова