ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«07» червня 2021 року
м. Харків
справа № 953/177/20
провадження № 22ц/818/2502/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю.
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року у складі судді Лях М.Ю.
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про заборону вчиняти певні дії та визнання таким, що втратив право на прийняття спадщини, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є її рідним братом. З 1981 року він не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де за життя мешкали їхні батьки, та в якому вона мешкає нині.
Зазначила, що протягом останнього року ОСОБА_2 почав вчиняти сварки, зловживаючи алкогольними напоями, нецензурно лаятися, руйнувати паркан між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , битися з її сином та погрожувати невістці. 

Вказала, що протиправні дії відповідача порушують її право власності, перешкоджають їй повноцінно управляти майном та призводять до негативного ставлення сусідів до їхньої родини.

Зазначила, що відповідач своєчасно та особисто не подав заяву про прийняття спадщини після смерті їхніх батьків, хоча був обізнаний про необхідність вчинення таких дій, отже, він втратив право на спадщину.

Просила заборонити ОСОБА_2 знаходитись та вчиняти будь-які дії за адресою: АДРЕСА_1 незалежно від своєї волі чи за запрошенням власника домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_1 або третіх сторонніх осіб, тобто за своєю потребою чи за обставинами, які на думку відповідача дають йому таку можливість; визнати, що ОСОБА_2 втратив право на прийняття спадщини від батька ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1  - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі та не врахував, що вона не має іншого способу захисту своїх порушених прав.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 04 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визнання особи такою, що втратила право на прийняття спадщини, не передбачено законом як спосіб захисту, натомість визначено правові наслідки пропуску строку на прийняття спадщини та дії, які має право вчинити особа, яка пропустила визначений законом строк. Щодо вимог позивачки про заборону відповідачу вчиняти певні дії за адресою її домоволодіння суд виходив з того, що ці вимоги мають вирішуватися за участю інших співвласників нерухомого майна, та у разі порушення права на недоторканість приватного житла, вчинення будь-яких хуліганських дій, самоправства тощо, вказане питання має вирішуватися в порядку адміністративного чи кримінального провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою, що сторони визнають.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін – ОСОБА_3 (а. с. 99).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін – ОСОБА_4 (а. с. 97).

З копії спадкової справи № 463/2016 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_1 14 червня 2016 року звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 . Нотаріусом встановлено, що ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину після смерті своїх батьків – ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки була зареєстрована за однією адресою з померлими на час їх смерті. Однак, ОСОБА_1 роз`яснено про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків у зв`язку з тим, що право власності на частку нерухомого майна за померлими не зареєстровано (а. с. 94, 137-138).

З відомостей, що містяться у спадковій справі після померлої ОСОБА_4 , вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались (а. с. 112).

ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 62/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення державного реєстратора філії Комунального підприємства «Комунально - реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Харківської області від 26 травня 2017 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 квітня 2019 року. Інші 38/100 частин будинку належать ОСОБА_5 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2007 року (а. с. 69-71).

Тобто, право власності на 62/100 частини будинку зареєстровано за ОСОБА_1 не в порядку спадкування.

ОСОБА_2 є співвласником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 серпня 2020 року (а. с. 75-76).

Між сторонами існують неприязні відносини та виникають конфлікти, з приводу чого ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів.

З копії довідки Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 24 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 03 вересня 2019 року зверталась до поліції з заявою щодо вжиття заходів стосовно ОСОБА_2 , який за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив сварку, в ході якої висловлювався на її адресу нецензурними словами (а. с. 66).

З копії довідки від 23 жовтня 2019 року вбачається, що 13 жовтня 2019 року до Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області звернулась невістка ОСОБА_1 - ОСОБА_6 із заявою про вжиття заходів відносно ОСОБА_2 , який висловлювався нецензурними словами на адресу її та ОСОБА_1 (а. с. 67).
Подальший розгляд матеріалів за вказаними заявами припинено.

Як вбачається з копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15 липня 2020 року, до реєстру внесено відомості за № 12020225490000077 за заявою ОСОБА_7 від 30 червня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 296 КК України, а саме вчинення 29 червня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 хуліганських дій щодо неї (а. с. 79).

У провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 640/12529/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради в особі державного реєстратора філії Максименко М.О., третя особа: ОСОБА_5 , про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень та копією листа П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори від 24 лютого 2020 року №579/01-16 (а. с. 91-92).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 травня 2021 року прийнято відмову позивача від позову та закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради в особі державного реєстратора філії Максименко М.О., третя особа: ОСОБА_5 , про скасування рішення, визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Статтями 548, 549, 550 ЦК УРСР, чинного на час смерті батька сторін ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями . Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. 

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:  1) якщо він  фактично  вступив  в  управління  або володіння спадковим майном;  2) якщо він подав державній нотаріальній  конторі  за  місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.  Зазначені в цій статті  дії  повинні  бути  вчинені  протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.  Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. 

Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений  судом,  якщо  він  визнає  причини пропуску строку  поважними.  Спадщина  може  бути  прийнята  після закінчення зазначеного строку і без звернення  до  суду  при наявності  згоди  на  це  всіх  інших  спадкоємців,  які  прийняли спадщину.  У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. 

Частинами 1 та 3 статті 1268 ЦК України, чинного на час смерті матері сторін передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.  Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частинами 1 та 2 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.  Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

За змістом частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частинами 1-3 статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.  За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.  За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно частини першої статті  15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально - правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так,  статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до свого брата ОСОБА_2 з метою визнання його таким, що втратив право на спадкування після смерті батьків.

Дійсно, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 не звертався із заявами про прийняття спадщини після смерті батька та матері.

Пропустивши строк на прийняття спадщини, він звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, однак у подальшому подав заяву про відмову від цього позову, у зв`язку з чим провадження у справі закрито.

Разом з тим, зазначені обставини не є підставою для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право на прийняття спадщини після смерті батьків, оскільки такий спосіб захисту прав не передбачений чинним законодавством та не є ефективним, адже не спрямований на поновлення прав.

Цивільним законодавством передбачено, що якщо спадкоємець не прийняв спадщину фактично та протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Прийняття судом будь-якого рішення на підтвердження цього факту не є необхідним.

При цьому, закон також передбачає наслідки пропуску строку на прийняття спадщини та дії, які особа може вчинити у зв`язку з пропуском строку, зокрема, право на звернення до суду з відповідним позовом, яким ОСОБА_2 скористався. Закриття провадження у справі за його позовом не є підставою для визнання його рішенням суду таким, що втратив право на прийняття спадщини.

ОСОБА_1 не зазначила, яким саме чином відповідачем порушуються її права та яким чином визнання його таким, що втратив право на спадщину, призведе до поновлення будь-яких її прав, враховуючи, зокрема, що 62/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті батьків зареєстровані за нею на підставі рішення державного реєстратора, а не в порядку спадкування за законом.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що відповідач пропустив строк на прийняття спадщини без поважних причин, та щодо відсутності спадкового майна, не можуть бути взяті до уваги, оскільки поважність причин пропуску відповідачем строку на прийняття спадщини та обсяг спадкової маси не є предметом розгляду суду в межах заявлених позовних вимог.

Виходячи з викладеного, на підставі аналізу встановлених обставин справи та норм права, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на прийняття спадщини.

Щодо вимог ОСОБА_1 про заборону відповідачу знаходитись та вчиняти будь-які дії за адресою її домоволодіння, оскільки цим порушуються її права як власниці майна, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка тощо).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. 

Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в частини 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Частиною 1  статті 358 ЦК України  встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Положеннями  статті 321 ЦК України  встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року, справа № 725/5551/16-ц, провадження № 61- 9600 св 18; Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року, справа № 161/14390/16-ц, провадження № 61-3768св18.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 62/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 мешкає поряд із ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Між сторонами склалися неприязні стосунки, виникають сварки, у зв`язку з якими ОСОБА_1 та її невістка звертались до правоохоронних органів щодо застосування ОСОБА_2 нецензурної лайки на їх адресу та його хуліганських дій. При цьому, до кримінальної чи адміністративної відповідальності ОСОБА_2 не притягувався.

Однак, зазначені конфлікти між сторонами не свідчать про те, що діями відповідача порушено право власності позивачки, а саме її правомочності щодо володіння, користування та розпорядження будинком.

Отже, доказів порушення її права власності ОСОБА_1 не надала, а її звернення до поліції з приводу нецензурної лайки відповідача не є такими доказами.

У разі незаконного проникнення до майна ОСОБА_1 , вчинення проти неї дій, що є кримінально караними чи за вчинення яких передбачена адміністративна відповідальність, вона не позбавлена права на звернення за захистом своїх прав до відповідних правоохоронних органів. 

Якщо ОСОБА_1 вважає себе постраждалою від домашнього насильства, то вона за наявності відповідних доказів також має право на застосування заходів протидії домашньому насильству, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До того ж, вимоги позивачки заборонити відповідачу знаходитись та вчиняти будь-які дії за адресою: АДРЕСА_1 , незалежно від своєї волі чи за запрошенням власника домоволодіння АДРЕСА_1 або третіх сторонніх осіб, тобто за своєю потребою чи за обставинами, які на думку відповідача дають йому таку можливість, є неконкретизованими та стосуються інших невизначених, як зазначає позивачка «третіх» осіб, які до участі у справі не залучені. Суд позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги, сформульовані у такий спосіб.

Крім того, співвласницею інших 38/100 частин зазначеного будинку є ОСОБА_5 , однак вона до участі у справі також не залучена.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в цій частині також є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, адже не містять посилань на докази порушення прав позивачки.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                          О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 08 червня 2021 року.