ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/3678/20 пров. № А/857/4531/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Хітрень О.Ю.,  
представника позивача                                          Юнко М.В.,   
представника відповідача                                      Саган Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року (прийняте у м. Львові суддею Лунь З.І.; складене у повному обсязі 26 січня 2021 року) в адміністративній справі № 380/3678/20 за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

                                                       В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:
- визнати протиправним і скасувати наказ Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 за № 92-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити його на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС;
- стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що його було протиправно звільнено із займаної посади, без зазначення передбачених законом підстав. При цьому, відповідачами не було забезпечено дотримання вимог законодавства про працю, яке значно покращувало умови щодо держслужбовців, які підлягали вивільненню на час дії наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 № 666 «Про попередження про наступне вивільнення». Відповідач не дотримав при цьому вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), не виконав умову про попередження профспілкового органу щодо запланованих заходів щодо звільнення. Також оскаржуваний наказ винесено без конкретизації причин звільнення; про незаконність дій відповідачів свідчить припис ГУ Держпраці у Львівській області; крім того, протиправно не були розглянуті його заяви про переведення до новоутвореного органу. 

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправним і скасовано наказ в.о. начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Р. Антоняка від 13.04.2020 № 92-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС з 16.04.2020.
Стягнуто з Галицької митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 77 030 грн 30 коп., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 5884 грн 39 коп. допущено до негайного виконання.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, його оскаржила Галицька митниця Держмитслужби, яка вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а обставини, які мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, були недоведеними належними та допустимими доказами. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову суду, якою відмовити позивачу в задоволенні цих позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що, покликаючись на те, що в період з 01.03.2020 по 24.03.2020 строк проведення реорганізації Львівської митниці ДФС не був продовжений, відтак дії по виконанню плану заходів, пов`язаних з реорганізацією митниці, вчинялись у цей період з порушенням строку, суд першої інстанції не надає жодної оцінки цій обставині, не зазначає про порушення митницею будь-яких норм законодавства чи вимог наказу від 25.11.2019 № 30-рг та яким чином ця обставина взагалі вплинула на правомірність оскаржуваного наказу. Строк реорганізації юридичної особи законодавством не визначений, а пункт 1 наказу № 30-рг від 25.11.2019, яким розпочато реорганізацію митниць ДФС не скасовувався і не відмінявся; реорганізація митниці, розпочавшись 28.11.2019, триває безперервно і по цей час. Зазначений строк законодавством взагалі не пов`язується з припиненням трудових правовідносин. 
Суд першої інстанції, встановивши, що відбулась реорганізація державного органу, не звернув уваги, що саме реорганізація була підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення і за положеннями частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» обов`язок пропонувати посади при звільненні з цієї підстави відсутній. 
Вказуючи, що відповідачем було порушено порядок попередження працівників про наступне вивільнення, суд першої інстанції не зазначив, чому саме така редакція Закону України «Про державну службу» та КЗпП України ним використана, що вказує на необґрунтованість судового рішення та помилкове застосування норм матеріального права, які втратили чинність, до спірних правовідносин. Крім того, такі висновки суперечать вимогам статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правих актів в часі. Відтак, з урахуванням змін, які були внесені до вказаних законів в частині процедури звільнення державних службовців, попередження позивача про наступне звільнення та саме звільненні відбулось з дотриманням норм чинного на той час законодавства. 
Обов`язок керівника органу про переведення працівника до новоутвореного органу законодавством не встановлений, передбачено лише можливість такого переведення. Вказавши на такий обов`язок, суд не зазначив жодної норми законодавства, яка б зобов`язувала відповідача надати позивачу пропозицію зайняття вакантної посади у Галицькій митниці Держмитслужби, та яка би була порушена відповідачами. Також немає підстав для врахування професійної підготовки та професійних компетентностей державного службовця, оскільки відбулось звільнення, а не переведення позивача до іншого державного органу. 
Помилковими є покликання суду й на відсутність в оскаржуваному наказі конкретизації причин та підстав, з яких особа звільняється, позаяк таке Типовою інструкцією з діловодства не визначено і наказ повністю відповідає вимогам цієї інструкції; також підстави для звільнення були зазначені в попередженні позивача про наступне звільнення.
Безпідставними є посилання суду на акт інспекційного відвідування Держпраці та припис про усунення виявлених порушень, оскільки у Держпраці відсутні повноваження на перевірку дотримання Закону України «Про державну службу», відтак такі документи взагалі не є допустимими та належними доказами.
Позивача правомірно було звільнено відповідно до норм Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону від 14.01.2020 № 440-ІХ), порушень під час його звільнення допущено не було, при тому, що процедурою його звільнення є припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, яка наразі чітко врегульована Законом України «Про державну службу», а положення законодавства про працю до спірних правовідносин не застосовуються.

Представник позивача подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказала, що вони з позивачем не погоджуються з доводами та аргументами апелянта, наведеними в апеляційній скарзі, тому просять залишити апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Вони погоджуються з доводами суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ не містить конкретних причин та підстав звільнення, а лише формальний перелік пунктів, передбачених частиною першою статті 87 Закону України «Про державну службу», які по своїй юридичній природі є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу «правової визначеності». Також суд вірно зазначив, що в результаті реорганізації Львівської митниці ДФС не відбулось скорочення штатної чисельності працівників, а навпаки - штатний розпис Галицької митниці Держмитслужби передбачає збільшення кількості штатних одиниць.
Зміни щодо продовження строку реорганізації були внесені в наказ ДФС № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» лише 24.03.2020, а відтак наказ № 7 Львівської митниці ДФС «Про попередження про наступне вивільнення» від 10.02.2020 та повідомлення про наступне вивільнення прийняті не в межах дії наказу ДФС України № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС». Видача нового наказу щодо продовження строку реорганізації спростовує твердження апелянта про те, що така реорганізація митного органу юридично продовжувалася, інакше не було б правової підстави та потреби у видачі нового наказу. Вказане свідчить про безпідставність апелянта щодо цього і на те, що попередження було надане позивачу поза межами процедури реорганізації. Також відповідач не дотримав вимог щодо запланованого звільнення. 
Помилковими є й твердження апелянта про те, що до спірних правовідносин не застосовуються норми трудового законодавства, в тому числі і щодо обов`язку відповідача на отримання згоди профспілкового органу на звільнення. Також при звільненні не було дотримано вимог статей 49-2, 42, 43 КЗпП України. 

У судовому засіданні представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Представник позивача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 обіймав посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС, що підтверджується записами у його трудовій книжці

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.
Згідно з наказом ДФС України від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» розпочато процедуру реорганізації Львівської митниці ДФС, а саме: утворено комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС та встановлено тримісячний строк проведення реорганізації митниць ДФС з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.
Наказом ДФС України від 24.04.2020 внесено зміни до пункту 4 наказу ДФС України від 25.11.2019 № 30-рг, в якому слова «три місяці» замінено на «шість місяців».

28.11.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено інформацію про рішення щодо припинення юридичної особи - Львівської митниці ДФС.
14.11.2019 проведена державна реєстрація як юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби з 00.00 год. 08.12.2019.

21.12.2019 керівник комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС прийняв наказ за № 666 «Про попередження про наступне вивільнення», яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення із займаних посад працівників Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» згідно зі списком, до якого був включений і ОСОБА_1 . Вручення попереджень про наступне вивільнення працівників доручено члену Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Дацій Т.М.
Наказом Львівської митниці ДФС № 03 від 07.02.2020 скасовано наказ № 666 від 21.12.2020, як такий, що не реалізований з причин відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, на якого було покладено обов`язок вжиття заходів щодо вручення попереджень про наступне вивільнення, які не були вручені.

Наказом Львівської митниці ДФС № 07 від 10.03.2020 «Про попередження про наступне вивільнення» зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-Vlll «Про державну службу», зі змінами, у якому також зазначено ОСОБА_1 .

Наказом Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 № 92-о ОСОБА_1 звільнено 15.04.2020 з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Підставою звільнення вказано попередження про наступне вивільнення від 10.03.2020.

Не погодившись із вказаним наказом, позивач оскаржив його до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його зокрема тим, що оскаржуваний позивачем наказ є таким, що прийнятий не у відповідності до закону, безпідставно, не у спосіб, визначений законом, без урахування всіх обставин, що мають значення для справи, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частин першої, третьої статті 569 Митного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.
Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.
Відносини щодо звільненням з публічної служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та/або коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Загальний порядок припинення трудового договору з працівником з ініціативи власника, у разі проведення реорганізації юридичної особи визначають норми КЗпП України, відповідно до пункту 1 частини першої, частин другої та четвертої статті 40 якого трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 вказаної статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 
Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої вказаної статті, а також особливості застосування до них положень частини другої вказаної статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 вказаного Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Спеціальним законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби є Закон України “Про державну службу”, відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 якого державна служба, зокрема, припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України “Про державну службу” підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Станом на час початку процедури реорганізації Львівської митниці ДФС Закон України “Про державну службу” не передбачав особливостей процедури звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу. 
Такий порядок передбачав КЗпП України, відповідно до частини другої статті 40 якого звільнення з підстав, зокрема, реорганізації підприємства, установи чи організації допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. 
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. 
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених вказаним Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України “Про зайнятість населення”, власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України).

Також, відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з матеріалами справи, постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 “Про утворення територіальних органів Державної митної служби” утворено, зокрема, Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.
Зокрема, Львівська митниця ДФС реорганізується шляхом приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. При цьому, Львівська митниця ДФС продовжує здійснювати свої повноваження до моменту передачі таких Галицькій митниці Держмитслужби.
За своєю суттю приєднання – форма реорганізації, за якої одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, яка продовжує існувати далі, але вже в більшому масштабі. При цьому реорганізовані юридичні особи припиняють своє існування, а їх права та обов`язки переходять до юридичної особи, до якої вони приєдналися.
Як наслідок, в процесі реорганізації юридичної особи виникають правовідносини, пов`язані з припиненням трудових договорів з працівниками, а в роботодавця виникає обов`язок чіткого дотримання законодавства про працю, в частині дотримання трудових прав працівників.

Наказом ДФС України від 25.11.2019 № 30-рг “Про реорганізацію митниць ДФС” розпочато реорганізацію Львівської митниці ДФС, пунктом 4 якого визначено строк проведення реорганізації митниць ДФС три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. Проте, лише 24.03.2020 наказом ДФС України № 14-рг внесено зміни до наказу від 25.11.2019 № 30-рг, замінивши у його пункті 4 слова “три місяці” словами “шість місяців”; отже, в період з 01.03.2020 по 24.03.2020 строк проведення реорганізації Львівської митниці ДФС не був продовжений, відтак дії, пов`язані з її реорганізацією, вчинялись у цей період з порушенням строку.

Наказом Львівської митниці ДФС № 631 від 27.11.2019 затверджено план заходів, пов`язаних з реорганізацією Львівської митниці ДФС, в пункті 1 розділу ІІІ якого визначено здійснення заходів щодо переведення, звільнення працівників Львівської митниці ДФС, які належать до номенклатури посад начальника Львівської митниці ДФС, з дотриманням законодавства про працю. Зміни до вказаного плану заходів у цій частині на момент звільнення позивача не вносились.
Листом від 17.12.2019 № 4343/8/13-70-04 Львівська митниця ДФС повідомила Галицьку митницю Держмитслужби про заплановане до 21.12.2019 вручення посадовим особам Львівської митниці ДФС повідомлення про наступне вивільнення та забезпечення одночасно з попередженням про звільнення надання пропозицій працівникам митниці іншої роботи в Галицькій митниці Держмитслужби.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 14.11.2019 проведена державна реєстрація юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби, а 28.11.2019 було внесено запис про рішення щодо початку процедури припинення Львівської митниці ДФС. 

Розпорядженням Кабінету Міністрів України “Питання Державної митної служби” від 04.12.2019 № 1217-р погоджено пропозицію Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019 Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 грудня 2019 року № 227 “Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України”, функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Відповідно до пункту 13 Порядку № 1074 акт Кабінету Міністрів України про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється, видається після здійснення заходів, пов`язаних з державною реєстрацією утвореного органу виконавчої влади як юридичної особи публічного права, затвердженням положення про нього, структури та штатного розпису його апарату, кошторису та заповненням 30 відсотків вакансій.

Отже, з урахуванням приписів пункту 13 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074, повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби з 08.12.2019. 

На час початку здійснення діяльності Галицькою митницею Держмитслужби в цьому органі були затверджені структура, штатний розпис та кошторис видатків на його утримання.
Згідно з штатним розписом Галицької митниці Держмитслужби на 2019 рік, затвердженим головою Державної митної служби України 29.11.2019, штатна кількість працівників становила 1150 осіб, з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами 5480 870 грн (в т.ч. по митному посту «Краковець» - 131 штатна одиниця з фондом оплати праці 643 610 грн).
Штатний розпис Львівської митниці ДФС на 2019 рік, з урахуванням внесених змін, станом на 11.11.2019 становив 948 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами 4 446 466 грн (в т.ч. по митному посту «Краковець» - 125 штатних одиниць).
Тобто, загальна штатна чисельність працівників Львівської митниці ДФС (948) на час її реорганізації шляхом приєднання до Галицької митниці, була меншою на 202 штатних одиниць від затвердженого штатного розпису Галицької митниці Держмитслужби (1150 штатних одиниць). При цьому по митному посту «Краковець» - на 6 одиниць менше.
Отже, в результаті реорганізації Львівської митниці ДФС не відбулось скорочення штатної чисельності працівників. При цьому у штатному розписі Галицької митниці Держмитслужби збільшено штатні одиниці.
Сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи. Якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, однак не лише бажання суб`єкта призначення, проте відповідач не навів жодного аргументу, що сам факт реорганізації став єдиною і безумовною підставою для звільнення позивача з посади.

Також встановлено, що через неналежне виконання Львівською митницею ДФС наказу № 666 від 21.12.2019 “Про попередження про наступне вивільнення” значна частина працівників Львівської митниці ДФС, в тому числі позивач, не були попереджені про наступне вивільнення та їм не було запропоновано вакантні посади для переведення до новоствореного митного органу.

Законом України № 378-IX від 12.12.2019 (чинний з 02.02.2020) статтю 49-2 КЗпП України доповнено частиною шостою такого змісту: “вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України “Про державну службу”, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 вказаного Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 вказаного Кодексу та положення частини другої вказаної статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень”. 

А Законом України “Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи” з 13.02.2020 набрали чинності зміни до Закону України “Про державну службу”, відповідно до яких частину 3 статті 87 цього Закону доповнено новим абзацом першим такого змісту:
“Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої вказаної статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення”.

За приписами статті 41 Закону України “Про державну службу” державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:
1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;
2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу. Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Тобто, на час звільнення позивача підстави припинення державної служби (реорганізація державного органу) не були змінені, проте були запроваджені певні особливості процедури звільнення державних службовців, зокрема встановлено певну свободу дій керівника органу щодо надання пропозицій про переведення державних службовців до реорганізованого органу, що має наслідком переведення державного службовця на відповідну посаду, у разі його згоди на це. А відмова у наданні таких пропозицій, за наявності вакантних посад у новоствореному органі, як і надання переваги одним працівникам у вигляді пропозиції зайняття вакантної посади у новоствореному державному органі, на переконання суду, має бути належним чином обґрунтована, інакше такі дії можна вважати дискримінаційними по відношенню до окремих державних службовців.

Як видно з матеріалів справи, 10.01.2020 та 07.02.2020 позивач звертався до керівника Галицької митниці Держмитслужби з заявою про переведення на таку ж посаду в новоствореному органі. 
Листом від 13.01.2020 відповідач-2 повідомив позивача про те, що його заява від 10.01.2020 буде врахована та додатково розглянута при заповненні вакантних посад Галицької митниці Держмитслужби, з урахуванням кваліфікаційних вимог та досвіду роботи у термін, визначений для проведення реорганізації митниць ДФС.

Відповідно до службової записки Управління кадрового забезпечення та розвитку персоналу Галицької митниці Держмитслужби № 117/7.4-12/37 від 11.06.2020, за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року включно, до Галицької митниці Держмитслужби призначено в порядку переведення з Львівської митниці ДФС та інших державних органів 933 працівника. Проте, відповідач не надав доказів як повторного розгляду заяви позивача та і проведення перевірок рівня професійної підготовки чи професійної компетентності щодо переведених працівників, а також не надав доказів проведення такої перевірки відносно позивача, тобто, не обґрунтував своєї бездіяльності щодо ненадання пропозиції позивачу зайняття вакантної посади у Галицькій митниці Держмитслужби та причин відмови в задоволенні його заяви про переведення до новоствореного органу.

Також встановлено, що посадова особа ГУ Держпраці у Львівській області провела інспекційне відвідування Львівської митниці ДФС, за результатами чого, відповідно до акта № ЛВ13637/2007/АВ, митним органом порушено, зокрема, вимоги пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України: керівництво установи не забезпечило реалізацію свого права окремими працівниками на переведення в іншу установу, так як прийняло рішення про переведення лише вибіркових працівників у Галицьку митницю Держмитслужби, в яку реорганізовано Львівську митницю ДФС, без жодного на це обґрунтування та без визначених критеріїв відбору таких працівників, які продовжили свою роботу у новоствореній Галицькій митниці Держмитсужби. При цьому, частина працівників Львівської митниці ДФС звільнена відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України “Про державну службу” без обґрунтування такого рішення з повідомленням про відсутність рівнозначної посади або іншої роботи, що не відповідало дійсності на час такого повідомлення. 
За результатами інспекційного відвідування ГУ Держпраці у Львівській області також було винесено припис № ЛВ13637/2007/АВ/П від 27.07.2020, яким зобов`язано Львівську митницю ДФС усунути встановлені в акті порушення у строк до 07.08.2020.

Також колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зауважити, що наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посилання, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з покликанням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника.

Із оскаржуваного наказу видно, що такий містить лише посилання на пункт 4 частини першої статті 83, пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ із змінами, пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з покликанням на всі наявні три правові підстави передбачені вищенаведеним законом (скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу).

Враховуючи наведені норми права та встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що зазначене рішення відповідача про звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить перелік пунктів, передбачених частиною першою статті 87 Закону України «Про державну службу», які за своєю юридичною природою є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу правової визначеності, оскільки загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підстав та причин звільнення.

Вказане відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 24.04.2019 (справа № 815/1554/17), згідно з яким принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Отже, посилання відповідача в наказі про звільнення на пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» без зазначення конкретної підстави для звільнення, лише з покликанням на норму закону породжує для позивача негативні наслідки у виді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.

Крім того, надання за цим Законом можливості керівнику органу або суб`єкту призначення пропонувати будь-яку вакантну посаду державної служби у цьому органі (за наявності) кореспондує обов`язку суб`єкта владних повноважень реалізовувати це право обґрунтовано та мотивувати рішення про звільнення працівника з посади з метою уникнення сумнівів у державного службовця щодо упередженого ставлення до нього чи інших чинників, які б порушували принцип «правової визначеності».

Європейський суд з прав людини у справі "Полях та інші проти України" від 17 лютого 2020 року визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя та наголосив, що таке втручання відбулось без жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки.

У вказаній адміністративній справі звільненню позивача з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка його роботи на посаді державного службовця.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріалами справи стверджується, що позивач має тривалий безперервний стаж роботи в митних органах, заходів дисциплінарного стягнення у позивача не було, однак відповідачі ні в рішенні про звільнення з посади, ні при розгляді цього публічно-правового спору не довели неможливості продовження позивачем державної служби у реорганізованому органі.

З урахуванням встановленого, суд апеляційної інстанції погоджується з правовою позицією суду першої інстанції, що оскільки у Галицькій митниці Держмитслужби були наявні вакантні посади, в тому числі посада, що позивач обіймав до реорганізації, в тому ж структурному підрозділі і жодних перешкод у зайнятті такої посади відповідачем не наведено, його звільнення не може бути визнано обґрунтованим, отже оскаржуваний наказ порушує конституційне право позивача на працю.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч цим приписам Львівська митниця ДФС не надала до суду належних доказів правомірності прийняття оскаржуваного наказу від 13.04.2020 № 72-о “Про звільнення ОСОБА_2 ”

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, визначений законом, а оскаржуваний наказ прийнято не на підставі, визначеній статтею 87 Закону України «Про державну службу».

Вказане відповідно до статей 235, 241-1 КЗпП України має наслідком скасування вказаного наказу, поновлення позивача на попередньо займаній посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованому відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. При цьому колегія судді апеляційного суду враховує, що розмір середнього заробітку апелянтом не оспорюється.

З приводу доводів апелянта, зазначених у його апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне також зауважити, що позивача було попереджено про наступне вивільнення 10.03.2020, у проміжку часу, коли згідно наведених обставин не було законних підстав для вчинення дій щодо реорганізації Львівської митниці ДФС, тобто позивач був попереджений про наступне вивільнення з порушенням порядку, визначеного частиною шостою статті 49-2 КЗпП України та частиною третьою статті 87 Закону України № 889-VIII «Про державну службу».

Щодо доводів про те, що до спірних правовідносин підлягав застосуванню Закон України «Про державну службу» в редакції Закону України від 14 січня 2020 р. № 440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», що встановлює 30-денний строк для попередженню про вивільнення, а також право (не обов`язок) суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Згідно з рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний суд України в рішенні від 29 червня 2010 р. №17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Із матерів справи видно, що правовідносини з приводу реорганізації Львівської митниці ДФС виникли 28.11.2019, тобто до набрання чинності Закону України від 14 січня 2020 року № 440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи».
Також колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення позивача є частиною процедури реорганізації Львівської митниці ДФС, яка розпочалась 28.11.2019.

Тому, враховуючи наведене, до правовідносин щодо звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією державного органу необхідно застосовувати приписи Закону України «Про державну службу», чинні на час виникнення таких правовідносин, а саме: в період, коли розпочався процес реорганізації Львівської митниці ДФС в Галицьку митницю Держмитслужби.

З приводу покликань апелянта на те, що Держпраці наділене повноваженнями щодо контролю за додержанням законодавства про працю, а не Закону України «Про державну службу» колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що такі покликання ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм законодавства та звуженому тлумаченні терміну «законодавство про працю» зокрема. 

Відповідно до пункту 41 висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають, висновків цього суду не спростовують, а відтак такі доводи не потребують наведення додаткових підстав, відповідей та їх спростування.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року в адміністративній справі № 380/3678/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин	
Постанова складена у повному обсязі 30 квітня 2021 року.
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду