ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року 
м. Харків

Справа № 610/1213/17
Провадження № 22-ц/818/1074/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Кругової С.С.,
суддів                        Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
секретаря                Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідач: ОСОБА_2 ,
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Балаклійський відділ державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Харківській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05 вересня 2017 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Балаклійський відділ державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Харківській області про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-
   
в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей у вигляді пені за прострочення сплати аліментів за період 01.03.2014 року по 31.12.2016 року в загальному розмірі 347 603,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 13.11.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від шлюбу подружжя має трьох неповнолітніх дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.06.2004 року шлюб між сторонами по справі розірвано, дітей залишено на виховання матері. Згодом позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.11.2014 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання 3-х дітей – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в розмірі Ѕ частини зі всіх видів заробітку до повноліття дітей з наступними змінами розміру стягуємих аліментів на дітей з розрахунку на 1 дитину – ј частину заробітку, 2-х дітей – 1/3 частину заробітку, 3-х дітей – Ѕ частину щомісяця з моменту подання заяви в суд, тобто з 08.10.2004 року та до досягнення дітьми повноліття, або зміни обставин.

Представником позивача, після отримання виконавчого листа по справі про стягнення аліментів, було подано заяву до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харкова про прийняття до виконання вищевказаного виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження. В подальшому стягувач неодноразово зверталась до державної виконавчої служби з метою встановлення стадії виконання рішення суду, на що отримала усну відповідь, про те, що вказаний виконавчий лист направлено до Червонозаводського відділу державної виконавчої служби м. Харкова. Звернувшись до зазначеного відділу, позивач дізналась, що виконавчий лист втрачено під час транспортування, та виконавча служба його не отримувала.

23.02.2017 ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова задоволено заяву представника позивача про видачу дублікату виконавчого листа по справі № 2-10302/04. У зв`язку з цим, 15.03.2017 на підставі виконавчого листа старшим державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Курочка В.І. було відкрито виконавче провадження № 53568231. Станом на 15.03.2017 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей в загальному розмірі 69 652,50 грн. Зазначає, що протягом трьох років відповідач жодного разу не здійснив оплату заборгованості з аліментів, що свідчить про злісне ухилення останнього від виконання рішення суду.

Крім того, ОСОБА_1 наголошує, що відповідач знав про рішення суду про стягнення з нього аліментних платежів, адже був присутній в судовому засіданні, про що свідчить протокол судового засідання (том 1 а.с. 21). На підставі вищевикладеного та розрахунку державного виконавця, позивач вказує, що пеня за прострочення сплати аліментів за період з 01.04.2014 року по 15.03.2017 року складає 347 603,02 ( том 1 а.с. 6-19), тому просить суд задовольнити її позовні вимоги.
Відповідач та його представник позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали. ОСОБА_2 зазначив, що він, як платник аліментів не ухиляється від їх сплати, заборгованість виникла не з його вини. Після ухвалення 07.06.2004 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова рішення про стягнення з нього аліментів він сумлінно виконував свої обов`язки та регулярно сплачував на користь позивачки аліменти. Коли вона виїхала до РФ з дітьми, то не повідомила ні адреси ні інших засобів зв`язків, тому виконувати рішення він не міг з причин, які від нього не залежали. Зазначив, що визнає заборгованість по аліментам та готовий її сплачувати, однак нараховану пеню не визнає, а тому просив відмовити у задоволенні позову.
Представник відповідача зазначив, що відповідач рішення виконував добровільно шляхом банківських переказів та передаючи грошові кошти позивачу особисто в руки з одержанням відповідних розписок, копії яких додаються. Наприкінці 2008 року позивач виїхала на постійне проживання до Російської Федерації, залишивши дітей на повному утриманні відповідача, що підтверджується Актом обстеження житлово - побутових умов від 19.08.2010 року (том 1 а.с. 86). У серпні-вересні 2010 року позивач вивезла спільних із відповідачем дітей на постійне проживання до Російської Федерації. При цьому адреси проживання відповідачу не повідомила та із будь-якими вимогами не зверталась.
Рішенням суду першої інстанції від 05 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відмовлено. Свою позицію, суд обґрунтував тим, що неповідомлення позивачем свого місця проживання відповідачеві об`єктивно унеможливило виконання ним аліментних зобов`язань, а тому має бути визнано прострочення кредитора, яким є позивачка. Суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведена вина відповідача у простроченні сплати аліментів, тоді як обов`язок доказування покладається на позивача згідно ст. 60 ЦПК України.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05.09.2017 року та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає про таке. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що підставою для стягнення неустойки (пені) є винна поведінка платника аліментів, при цьому форма вини значення не має. Вважає, що у даному випадку є презумпція вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання дитини, та прострочила виконання зобов`язання.
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач свідомо, без наявності будь-яких об`єктивних причин не сплачував аліменти майже весь час з дня винесення судом рішення про стягнення з нього аліментів.
Судом першої інстанції не взято до уваги неналежні докази, а саме, банківські квитанції про внесення грошових коштів на невідомий рахунок, із зазначенням призначення платежу: «внесення коштів», що не є належним доказом сплати та отримання позивачем аліментів на утримання дітей. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що неповідомлення позивачкою свого місця проживання відповідачеві об`єктивно унеможливило виконання ним аліментних зобов`язань, оскільки відповідач не надав жодних доказів на підтвердження цих обставин. Крім того, відповідачу була відома її адреса в м. Харкові.
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач, знаючи про нарахований розмір заборгованості по аліментам, не оскаржив його, а отже погоджується з ним. Вважає, що вказані обставини підтверджують той факт, що відповідач знав про свій обов`язок щодо сплати аліментів, але свідомо не виконував його. 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 звернулась з касаційною скаргою, в якій просила суд скасувати ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30.11.2017 року, скасувати рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05.09.2017 року та ухвали нове рішення яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, не врахували, що відповідач свідомо, без наявності будь-яких об`єктивних причин не сплачував аліменти майже весь час з дня ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів (крім восьми платежів у 2004 році та у 2005 році на загальну суму    1 376,00 грн). Підставою для стягнення неустойки (пені) є винна поведінка платника аліментів, при цьому форма вини значення не має, а тому суди дійшли помилкового висновку про відсутність вини відповідача   у простроченні сплати аліментів.
При цьому суди не врахували обставини, встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 березня 2013 року та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2013 року   у справі № 2029/26615/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав. Зазначеним рішенням встановлено, що відповідач свідомо не сплачує аліментів, хоча адреса проживання позивача йому була відома, так як він брав безпосередньо участь у розгляді справи, окрім того відповідачу була відома адреса позивача у м. Харків. А також не врахували обставини встановлені ухвалою Окружного адміністративного суду   від 22 грудня 2014 року у справі № 820/20250/14, адже із зазначеної ухвали вбачається, що ОСОБА_2 знав про наявність пред`явленого до виконання виконавчого листа про стягнення з нього на користь позивача аліментів, так як ОСОБА_2 звертався до Окружного адміністративного суду Харківської області з метою зняття арешту з авто, на який накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.02.2007 року, винесеною державним виконавцем Бондар О.М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-10302.
Постановою Верховного суду від 28 жовтня 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова мотивована тим, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновком про те, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась не з вини ОСОБА_2 , оскільки відповідач не був обізнаний про хід виконання рішення суду. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає в усіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.
Отже, суд повинен установити обставини, з якими закон пов`язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки.
У своєму висновку Верховний суд вказує, що суд апеляційної інстанції не встановив, чи прострочення сплати аліментів стало можливим через несвоєчасну виплату відповідачеві заробітної плати, чи мало місце неправильне перерахування аліментів банківськими установами. Також суд не врахував, що обов`язок щомісячно сплачувати аліменти покладено на ОСОБА_2 рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2004 року, про яке йому було достовірно відомо, однак яке добровільно ним не виконувалось.
Сторони належним чином повідомлені про дату и час слухання справи. 
На адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява від представника відповідача про перенесення дати слухання з огляду на той факт, що сторона позивача готує документи для відмови від апеляційної скарги, у зв`язку з мирним вирішенням спору. При цьому, будь - яких заяв від позивача, яка звернулась з апеляційною скаргою до суду не надходило.
Судова колегія зазначає, що дана справа знаходиться в провадженні апеляційного суду з листопада 2020 року, тому з метою дотримання розумних та об`єктивних строків розгляду, вважає можливим розглянути апеляційну скаргу.
Що стосується мирного врегулювання спору, то сторони не позбавлені скористатись цим правом на стадії виконання рішення суду.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга  підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані   позивачем докази  не доводять   вину   боржника  у свідомому   та безпричинному   нехтуванні    обов`язками   по виконанню   судового  рішення  про стягнення  аліментів. З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність вини відповідача у простроченні сплати аліментів та виникненні заборгованості.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. 
Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05 вересня 2017 року зазначеним вимогам не відповідає. 
Колегія суддів не погоджується з висновками, викладеними у рішенні суду першої інстанції.
Судом  встановлено,  що сторони   перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 1999 року , який було   розірвано  рішенням  Орджонікідзевського районного  суду  м. Харкова від  07 червня 2004 року.
Від шлюбу сторони мають трьох дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
10 листопада 2004 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі Ѕ з всіх видів заробітку до повноліття дітей з наступними змінами розміру аліментів на дітей з розрахунку на 1 дитину – ј частину заробітку, 2-х дітей – 1/3 частину заробітку, 3-х дітей Ѕ частину щомісяця з моменту подання заяви в суд з 08.10.2004 року та до досягнення дітьми повноліття або зміни обставин.
Представником позивача 20.12.2004 року було отримано виконавчий лист та подано до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харкова заяву про прийняття до виконання виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження.
Проте згодом з`ясувалось, що виконавчий лист було втрачено під час транспортування, у зв`язку з цим, ухвалою суду першої інстанції від 23.02.2017 року було видано дублікат виконавчого листа по справі № 2-10302/04 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів та відкрито виконавче провадження.
Станом на 15 березня 2017 ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей в загальному розмірі 69 652,50 грн згідно розрахунку, наданого стороною позивача (том 1 а. с. 24).
Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України та ст.196 СК України неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання, що має на меті сприяти належному виконанню зобов`язання.
Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій ст. 155 СК України.
Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.
Таким чином, під час вирішення питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів боржником, необхідно брати до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення, участь боржника у вихованні дитини, що сприятиме його обізнаності щодо потреб дитини, пов`язаних з її матеріальним забезпеченням.
Обов`язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів.
Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Матеріали справи свідчать про те, що відповідач був обізнаний про необхідність утримувати дітей, але судом першої інстанції це не було враховано,  ОСОБА_2  було достовірно відомо про рішення Орджонікдзевського районного суду м. Харкова від 10 листопад 2004 року, яким на нього було покладено обов`язок зі сплати аліментів. Проте свої зобов`язання він вчасно не виконував. 
Відповідачем не доведено суду тієї обставини, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини. Є встановленим, що рішення суду ним належно не виконувалось, що призвело до виникнення заборгованості. 
Необхідно також зазначити, що матеріали справи містять розрахунок заборгованості як зі сторони позивача (том 1 а. с. 6-19), так і заперечення на заначений розрахунок зі сторони відповідача (том 1 а. с 82).
Судова колегія їх перевірила.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.
Таких правових висновків щодо порядку обчислення пені у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц.
Перевіривши наведені розрахунки пені, судова колегія погоджується саме із першим розрахунком, наданим позивачем, адже він обчислений відповідно до формули, яку навела Велика Палата Верховного Суду.
Щодо розрахунку відповідача, то суд апеляційної інстанції ставиться до нього критично, адже він обчислений відповідно до правової позиції Верховного суду, яка оприлюднена у справі № 694цс15 від 01 липня 2015 року. У розрахунку відповідача сума заборгованості помножується на поточний місяць (30 або 31 день), а за формулою необхідно помножувати з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати, в даному випадку до березня 2017 року, в межах позовних вимог. 
Отже, за прострочення сплати аліментів за період з 01 квітня 2014 року по 15 березня  2017  року, згідно   заявлених   позовних   вимог, загальний розмір пені складає 347 603,02  грн.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 196 СК України, що неустойка (пеня) може бути не більше    100 відсотків заборгованості, згідно розрахунку заборгованості (том 1 а . с. 24) заборгованість станом на березень 2017 року становила  69 652, 50 грн, тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь  позивача.
Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, доводи апеляційної скарги є слушними та заслуговують на увагу, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Так, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1738 грн.
керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383, 384, ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 05 вересня 2017 року - скасувати і ухвалити нове.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 01 квітня 2014 року по 15 березня 2017 року в сумі 69 652 (шістдесят дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят дві) грн. 50 коп. на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ., ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1 738 (одна тисяча сімсот тридцять вісім) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови 
складено 20 квітня 2021 року