ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/3840/20 пров. № А/857/4666/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І., 
за участю секретаря судового засідання:    Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року, ухвалене суддею Лунь З.І. у м. Львові о 12:57, повний текст якого складений 26 січня 2021 року, у справі №380/3840/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання до вчинення дій та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

                                                      ВСТАНОВИВ:

21 травня 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідачів – Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (т.2 а.с. 160-161) просив визнати протиправними та скасувати наказ в.о. начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 13.04.2020 № 124-о “Про звільнення ОСОБА_1 ”, поновити на посаді заступника начальника відділу митного оформлення № 4 митного поста “Грушів” Львівської митниці ДФС або на аналогічній посаді з 16.04.2020; стягнути з Галицької митниці Держмитслужби середній заробіток за час вимушеного прогулу без урахування сум обов`язкових до сплати податків та внесків. Водночас заявив вимоги про звернення до негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць.
В обгрунтування позовних вимог вказує на протиправність оскаржуваного наказу, оскільки Львівською митницею ДФС при його прийнятті застосовано законодавство України про працю, яке не могло застосовуватися при реалізації  постанови КМ України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» та наказу ДФС України від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС». Покликаючись на те, що рішення про припинення Львівської митниці ДФС внесено до ЄДРПОУ 28.11.2019, тобто до набрання чинності   Закону України від 14 січня 2020 року №440-ІХ   та   Закону України від 12 грудня 2019 року № 378-ІХ, зазначає, що положення цих Законів не підлягали застосуванню до відповідних правовідносин.
Оскільки до 13.02.2020 Закон України «Про державну службу» не визначав жодних особливостей попередження про наступне вивільнення державних службовців, на думку позивача, відповідно до ч. 3 ст.5 Закону «Про державну службу» на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, поширювалась дія норм законодавства про працю та до правовідносин щодо попередження про його вивільнення підлягав застосуванню КЗпП України (в редакції до початку лютого 2020 року). Важає, що Львівською митницею ДФС порушено порядок попередження про звільнення, визначений КЗпП України, зокрема не виконано обов`язку пропонування іншої роботи, звільнення проведено в період дії карантину та законодавчих обмежень на звільнення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи встановлені порушення процедури звільнення позивача, а тому наказ в.о. начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 13.04.2020 № 124-о “Про звільнення ОСОБА_1 ” є протиправним. З огляду на встановлений судом факт незаконного звільнення позивача, суд, врахувавши правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 28.02.2019 у справі №817/860/16 та від 03.10.2019 у справі №826/10460/16, дійшов до висновку про те, що порушене право позивача підлягає відновленню шляхом його поновлення на посаді, з якої його було незаконно звільнено, з одночасним стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Галицької мтниці Держмистлужби в сумі 96115,02  грн з утриманням з цієї суми податків та зборів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач – Галицька митниця Держмитслужба оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарз. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Правовий порядок в Україні за визначенням ст. 19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Громадянам згідно  ст. 43 Конституції України  гарантується захист від незаконного звільнення.
Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає  Кодекс законів про працю України  (далі  - КЗпП України).
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Так, судом достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника відділу митного оформлення № 4 митного поста “Грушів” Львівської митниці ДФС.
Постановою КМ України від 02.10.2019 № 858 “Про утворення територіальних органів Державної митної служби” утворено юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1.
Згідно з вказаним додатком утворено зокрема Галицьку митницю Держмитслужби. Окрім того згідно додатку № 2 вказаної постанови прийнято рішення про реорганізацію Львівської митниці ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. На виконання вказаної постанови ДФС України було видано наказ від 25.11.2019 № 30-рг “Про реорганізацію митниць ДФС”, пунктом 4 якого визначено тримісячний строк для проведення реорганізації митниць ДФС, зокрема і Львівської митниці ДФС.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019 проведена державна реєстрація як юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби.
28.11.2019 до ЄДРПОУ внесено інформацію про перебування Львівської митниці ДФС в процесі припинення.
Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року №858 “Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби” та наказу ДФС України від 25.11.2019 № 30-рг “Про реорганізацію митниць ДФС” з 28 листопада 2019 розпочато реорганізацію Львівської митниці ДФС.
З 00.00 год. 08.12.2019 згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Львівської митниці ДФС перейшли  до Галицької митниці Держмитслужби. 
21.12.2019 Львівською митницею ДФС видано наказ № 666 “Про попередження про наступне вивільнення”, яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад відповідно до пункту 1 частини 1    статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII “Про державну службу” згідно списку, в який був включений позивач. 
07.02.2020 наказом Львівської митниці ДФС № 03 “Про скасування наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 №666 “Про попередження про наступне вивільнення” наказ №666 був скасований з причин відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, на якого було покладено обов`язок вжиття заходів щодо вручення попереджень про наступне вивільнення та закінчення повноважень голови Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, та з огляду на те, що попередження про наступне вивільнення працівникам не було вручено, відтак даний наказ №666 від 21.12.2019 було скасовано як такий, що не реалізований.
Наказом Львівської митниці ДФС від 10.03.2020 №07 “Про попередження про наступне вивільнення” зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС скерувати відповідно до статті 9-1 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII “Про державну службу” (далі - Закон №889-VIIІ), попередження про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VІІІ та ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України  (далі - КЗпП) згідно списку, що додається. 
Із попередженням про наступне вивільнення ОСОБА_1 особисто ознайомився 10.03.2020.
Наказом Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 № 124-0 “Про звільнення                      ОСОБА_1 ” ОСОБА_1 звільнений із посади із посади заступника начальника відділу митного оформлення № 4 митного поста “Грушів” Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII “Про державну службу”, пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Як на підставу звільнення вказано попередження про наступне вивільнення від 10.03.2020.
Позивач, вважаючи наказ в.о. начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 13.04.2020 № 124-о “Про звільнення ОСОБА_1 ” протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до приписів частини 2 статті 5 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час попередження позивача про наступне  вивільнення тамприйняття наказу про звільнення позивача) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3 статті 5 Закону України «Про державну службу»).
За правилами частини 1 статті 34 Закону України «Про державну службу» призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.
Згідно із частиною 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час попередження позивача про наступне  вивільнення тамприйняття наказу про звільнення позивача) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Законом № 117-ІХ (набрання чинності 25 вересня 2019 року) у Закон України «Про державну службу» було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.
Так, частину 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» викладено у новій редакції, відповідно до якої було додатковим пунктом 11 частини 1 передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією держаного органу, а також виключено із частини 3 цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю.
Також, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Провівши системний аналіз зазначених норм права суд апеляційної інстанції констатує, що станом на час звільнення позивача була змінена редакція статті 87 Закону України «Про державну службу», яка регламентує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Згідно доводів позивача, нормами статті 87 Закону України «Про державну службу», чинними на час видання наказу від 25.11.2019 №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», не було врегульовано процедуру вивільнення державного службовця, відтак в силу норм статті 5 Закону України «Про державну службу» при аналізі законності прийняття відповідачем оскаржуваних наказів слід застосовувати норми Кодексу законів про працю.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що 21.12.2019 в.о. начальника митниці, головою Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Лозинським О. винесено наказ № 666 “Про попередження про наступне вивільнення” з відповідним Додатком до наказу Львівської митниці ДФС. Додатком до наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 № 666 визначено коло осіб (213 осіб, в тому числі і позивач), які не переведені та яким має бути вручено повідомлення про наступне вивільнення.
Листами № 11/8/13-70-10-19 від 13.01.2020 року та № 13/8/13-70-10-19 від 14.01.2020 року заступник  начальника митниці, заступник голови Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Марченко О. звернувся до в/о голови ДФС та департаменту кадрової політики та  роботи, зі змісту яких слідує, що комісія повинна була письмово повідомити про наступне вивільнення 213 працівників Львівської митниці ДФС. Однак, з 24.12.2019 по 06.01.2020 ОСОБА_2  (уповноважена посадова особа) перебувала в стані тимчасової непрацездатності, з 13.01.2020 по 17.01.2020 - у відпустці без збереження заробітної плати та зазначає, що “зважаючи на вимоги п.19 та пп.4 п. 21 Порядку, за відсутності Голови комісії з реорганізації Львівської митниці внесення змін в  наказ № 666 є неможливим”.
07.02.2020 в.о. начальником митниці, Головою комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Антоняком Р.М. видано наказ № 3 “Про скасування наказу Львівської митниці ДФС № 666 “Про попередження про наступне вивільнення” з підстав відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці, на якого покладено обов`язок вжиття заходів, передбачених наказом № 666, зміною складу комісії, невиконанням цього наказу, внесенням змін до Кодексу законів про працю, як такий, що нереалізований.
Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 здійснене на виконання наказу Львівської митниці ДФС від 10.03.2020 №07 “Про попередження про наступне вивільнення”.
Тобто попередній наказ № 666 “Про попередження про наступне вивільнення” від 21.12.2019 реалізованим не був. Відтак до спірних правовідносин слід застосовувати норми які існували на час винесення та реалізації наказу (10.03.2020), який слугував передумовою для подальшого звільнення позивача.
02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» № 378-IX від 12 грудня 2019 року, внаслідок чого статтю 49-2 КЗпП України доповнено частиною п`ятою, якою регламентовано порядок вивільнення працівників, які мають статус державних службовців.
Відповідно до вищезазначеної норми, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: 
-про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
-у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
-не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Таким чином, станом на час звільнення позивача нормами Кодексу законів про працю не було передбачено обов`язку роботодавця переводити державного службовця за його згодою на іншу роботу, як і не було передбачено обов`язку врахування переважного права на залишення на роботі. Норма статті передбачала дотримання порядку попередження про наступне вивільнення.
Провівши системний аналіз норм статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції закону № 117-IX від 19 вересня 2019 року, а також положень статей 40 та 49-2 КЗпП України (в редакції закону № 378-IX від 12 грудня 2019 року) суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що внаслідок набрання чинності змін, внесених Законом України від 19 вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» та Закону України від 12 грудня 2019 року № 378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» відбулась суттєва зміна правового регулювання процедури припинення державної служби внаслідок реорганізації державного органу.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем під час звільнення позивача було дотримано норми законодавства про працю, зокрема в частині повідомлення про наступне вивільнення.
Виходячи з того, що відповідачем при звільненні позивача була дотримана процедура щодо його належного персонального попередження, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді з підстав порушення гарантій, визначених статтями 40, 49-2 Кодексу законів про працю України.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги в частині наявності на час звільнення позивача виключного права органу державної влади, а не обов`язку, пропозиції державному службовцю будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі (за наявності), оскільки ця норма, закріплена в ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», в такій редакції набрала чинності з 13 лютого 2020 року, тобто існувала на час звільнення позивача.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що наказ про звільнення відповідає вимогам, визначених Типовою інструкцією з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затверженою постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 №55, містить зазначення обов`язкових реквізитів, вказівку на підставу його видання – «попередження про наступне вивільнення від 10.03.2020», в якому містяться причини та підстави звільнення (у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС), та прийнятий повноважною особою.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів в.о. начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 13.04.2020 № 124-о “Про звільнення ОСОБА_1 ”, оскільки уповноважена посадова особа відповідача при його прийнятті діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом.
Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до ухвалення незаконного рішення, що підлягає скасуванню.
Враховуючи, що вимоги позивача щодо його поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення та наказу про внесення змін, підстави для задоволення яких відсутні, вказані вимоги задоволенню також не підлягають.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що справу розглянуто в порядку загального позовного провадження.
Провадження у справі відкрито ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року, до судового розгляду суд перейшов ухвалою від 13 січня 2021 року.
Так, статтею 193 КАС України визначено строки розгляду адміністративної справи. За правилами частини першої цієї норми суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.
Завданням підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу;                 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.  Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду ч.ч. 2-4 ст. 173 КАС України).
Судом апеляційної інстанції враховані внесені до законодавства зміни щодо обрахунку процесуальних строків на період карантину, установленого Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "СОVID-19" від 11.03.2020 №211. 
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції не було дотримано вимог ч.3 ст. 173 КАС України, згідно з якими підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд перейшов до розгляду справи по суті лише 13 січня 2021 року, що зумовило перевищення встановленого законом строку розгляду відповідної категорії справ та не може вважатися розумним. 
Такі порушення процесуального законодавства судом першої інстанції не можуть бути залишені поза увагою суду апеляційної інстанції.  
Як це зазначено у практиці ЄСПЛ, судовий розгляд справи повинен відповідати вимозі «розумного строку» в розумінні частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Обґрунтованість тривалості провадження має оцінюватися з урахуванням конкретних обставин справи та з урахуванням критеріїв, викладених у прецедентній практиці Суду, зокрема, складності справи та поведінку заявника та відповідних органів. (п.41 рішення ЄСПЛ у справі «Зяя проти Польщі» (заява № 45751/10)).
Суд апеляційної інстанції за наслідком апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не знайшов обґрунтування затримки у розгляді даної справи.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення з пропуском встановлених процесуальним законом строків, яке підлягає скасуванню.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 317, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -                                                               
                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задовольнити, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі №380/3840/20 – скасувати.
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання до вчинення дій та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Постанова складена в повному обсязі 27.04.2021.