ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/5204/19                                        Головуючий суддя І інстанції Теслікова І. І.
Провадження № 22-ц/818/108/21                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з недоговірних зобов`язань про відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого        Яцини В.Б.,
суддів колегії        Бурлака І.В, Хорошевського О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Теслікової І.І., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяних злочином, 

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 991,51 грн, та моральну шкоду в сумі 100000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач 15.07.2018 спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді перелому одинадцятого ребра по лопаточній лінії зі зміщенням кісткових уламків з наявністю ділянки травматичної припухлості і синця в ділянці проекції перелому, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Під час перебування на амбулаторному лікуванні ним було здійснено витрати на лікування на загальну суму 298,51 грн. Крім того, для підтвердження діагнозу 16.07.2018 позивач самостійно звернувся до КЗОЗ Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи, за яку сплатив 543,00 грн та для проведення судово-медичної експертизи позивачу потрібно було зробити рентген та сплатив 150,00 грн. Своїми протиправними діями відповідач завдав йому моральних страждань. Було порушено сталий режим його життя та роботи, завдано душевних страждань та психічних переживань, моральну шкоду оцінює в 100000 грн.
Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 моральну шкоду у розмірі 5000 (п`яти тисяч) гривень. 
В іншій частині позову відмовлено 
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь держави 768,40 (сімсот шістдесят вісім) грн судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вважає оскаржене рішенням незаконним та необґрунтованим, чим порушено норми ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, внаслідок порушення норм матеріального права (невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи), таким, що порушує його права та інтереси та протирічить такому завданню цивільного судочинства як справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.
Зауважив, що призначення лікаря щодо придбання відповідних ліків, направлення на проходження рентгену неможливо було надати до суду першої інстанції внаслідок втрати КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №25» медичної карти амбулаторного хворого №10-1904 ОСОБА_1 , яка на час розгляду справи в суді першої інстанції була відсутня як в реєстратурі поліклініки, так і у лікарів – терапевта та хірурга даної установи, та була, якимось чином, знайдена лише наприкінці січня 2020 року.
Послався на те, що 15.07.2018 був вихідним днем – неділя, тобто у цей у день, коли сталося кримінальне правопорушення, скоєне гр. ОСОБА_2 , КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №25» не працював. При цьому, відчуваючи дуже сильний біль у лівій нижній частині спини внаслідок переламу ребра приблизно о 10 год. 30 хв. 15.07.2018, що зафіксовано у «Інформації потерпілого внаслідок травми», що надана 15.07.2018 при зверненні до КНП «Міська клінічна лікарня №17» Харківської міської ради, та довідці КНП «Міська клінічна лікарня №17» Харківської міської ради від 15.07.2018 № 13574, йому необхідно було знеболювальне, тому він і придбав в ПП «Аптека «Славутич» о 18 год. 55 хв. 15.07.2018 «Німесил сусп» без призначення лікаря, що підтверджено фіскальним чеком № 66345.
Зауважив, що відповідно до записів лікаря-хірурга в медичній картці від 16.07.2018, 20.07.2018, 25.07.2018 йому призначено відповідні ліки, які ним і були придбані в аптеці.
Вказав, що необхідність здійснення рентгенограми грудної клітини підтверджується оглядом уролога від 15.07.2018 №3609/9208 Обласного клінічного центру урології та нефрології, копія якого також була надана до суду першої інстанції, однак з невідомих причин, даний доказ не враховано при прийнятті оскаржуваного рішення.
Зазначив, що для проведення судово-медичної експертизи необхідно було зробити рентген, за що він 25.07.2018 сплатив 150,00 грн. Так, в оскаржуваному судовому рішенні міститься інформація про наявність висновку експерта від 27.07.2018 № 09-2686/2018, що був наданий в ході розслідування кримінального провадження №12018220060001267 від 16.07.2018 за обвинуваченням відповідача, а отже проведення рентгенологічного дослідження та сплата ним грошових коштів в розмірі 150 грн 25.07.2018 викликано саме досудовим розслідуванням кримінального провадження та підтвердженням нанесення мені тілесних ушкоджень саме 15.07.2018 та визначення ступеня їх тяжкості. А отже такі докази не можуть бути визнані судом неналежними. Дане є також підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Послався на те, що з метою підтвердження попереднього діагнозу, що був поставлений КНП «Міська клінічна лікарня №17» Харківської міської ради, та наступного належного захисту своїх прав та інтересів у зв`язку із зверненням 15.07.2019 до правоохоронних органів із заявою про скоєння кримінального правопорушення 16.07.2018 він самостійно звернувся до КЗОЗ Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи, та за проведення вказаної експертизи він сплатив 543,00 грн, що підтверджується квитанціями від 16.07.2018 №33631891 та №33631892, копії яких було надано до суду першої інстанції. Однак, в оскаржуваному рішенні суду зазначено про відсутність визначення вартості Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи. З даного приводу звернув увагу суду апеляційної інстанції, що квитанції від 16.07.2018 № 33631891 та № 33631892, надані до Червонозаводського районного суду м. Харкова, виконані на відповідному бланку, наданому безпосередньо установою КЗОЗ Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи для оплати їх послуг по проведенню відповідної експертизи, а отже сума в розмірі 533 грн за проведення такої експертизи та комісія банку в розмірі 10 грн не можуть бути розцінені судом як недостовірні докази щодо вартості судово-медичної експертизи, що також підтверджено заявою від 18.02.2020 та відповіддю, наданою КЗОЗ «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи» листом від 20.02.2020 №02-07/10.
Зауважив, що із змісту рішення суду першої інстанції не зрозуміло, якими фактичними даними керувався суд присуджуючи суму стягнення з відповідача моральної шкоди.
Вважає, що своїми протиправними діями ОСОБА_2 наніс йому моральну шкоду, яка виразилась по-перше: у душевних хвилюваннях щодо неспроможності захистити себе у момент нападу з боку обвинуваченого, що був спричинений зовсім не очікувано та зі спини і з великою силою, про що свідчить отриманий мною перелам ребра; по-друге: у фізичному болі, внаслідок чого він втратив працездатність більш ніж на 3 тижні. Його протягом цих тижнів та навіть більше постійно переслідував страх щодо неможливості здійснення нормальних життєвих (фізіологічних) потреб людини внаслідок сильного фізичного болю; по-третє: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя та неможливості продовжувати свою професійну діяльність на певний період часу; по-четверте-, у приниженні гідності виконувати якусь роботу, пов`язану з фізичним навантаженням, що підтверджено висновком ЛКК від 13.08.2018 № 240/1439.
Просить суд апеляційної інстанції врахувати той факт, що відповідач фактично не був покараний за скоєний ним злочин та був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки колективу юридичної особи, що є суто формальним «покаранням», що не здатне хоча б якимось чином вплинути на поведінку відповідача, зокрема, у даному випадку.
ОСОБА_2 надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Вказав, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи скарги висновків суду не спростовують.
Послався на те, що відповідно до Довідки № 13574 КНП «Міська багатопрофільна лікарня №І7»від 15.07.2018, що була надана до суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 все ж таки звертався до КНП «Міська багатопрофільна лікарня №17», де йому поставили діагноз «забій лівої половини грудної клітини, перелом заднього відрізка IX ребра зліва». Проте відповідно до довідки позивач відмовився від госпіталізації, а отже, сильний біль він тоді не відчував, оскільки добровільно відмовився від професійної медичної допомоги. Таким чином, дійсно, вказаний фіскальний чек № 56345 від 15.07.2018 про придбання «Немисил сусп.» на суму 58.06 грн законно не був прийнятий до уваги судом та визнаний неналежним доказом.
Зазначив, щодо посилання позивача на відсутність доказів призначення лікарем ліків при придбанні їх відповідно до фіскального чеку від 23.07.2018 № 289797 на суму 270,35 грн, оскільки під час судового розгляду була втрачена його медична карта, то позивачем не надано до суду першої інстанції доказів того, що його медична карта була дійсно втрачена.
Зауважив, що у якості доказів проходження рентгену на суму 150,00 грн позивачем до суду першої інстанції була надана копія якоїсь картки, яка ані є фіскальним чеком, ані товарним чеком, та не підтверджує проходження ним рентгену.
Послався на те, що у судовому засіданні позивач під звукозапис не заперечував, що одразу після 15 липня 2018 року (тобто після сутички з відповідачем) він поїхав па відпочинок, що також свідчить про перекручування позивачем обставин справи.
Вказав, що 14.05.2019 відповідач ОСОБА_2 добровільно переказав позивачу ОСОБА_3 1011,84 грн у якості відшкодування, що підтверджується копією Фіскального чеку № 0095415 від 14.05.2019, проте позивач відмовився отримувати вказаний грошовий переказ.
Зазначив, що відповідно до Медичного висновку ЛКК від 13.08.2018 № 240/1439 позивачу було тільки рекомендовано не підіймати тяжкі речі більше 5 кг 2 тижні, інших протипоказань немає, та відповідно немає зазначення про не відновлення здоров`я. Щодо неможливості повного відновлення здоров`я позивача ним доказів не було надано.
Зауважив, що позивач також є само зайнятою особою, а саме адвокатом відповідно до Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4629 від 16.05.2013, вказана професія не потребує фізичних навантажень, а отже доводи позивача про неможливість продовжувати професійну діяльність були вигаданими.
Як вбачається з матеріалів справи, до апеляційної скарги додано нові докази, а саме: витяг з медичної карти амбулаторного хворого №10-1904 ОСОБА_1 ; «Інформації потерпілого внаслідок травми» від 15.07.2018; чек ФО-П ОСОБА_4 , що підтверджує вартість рентгенологічного дослідження від 25.07.2018; заяву від 18.02.2020; лист від 20.02.2020 №02-07/10.
Обґрунтовуючи поважність причин неподання вказаних доказів до суду першої інстанції позивач бездоказово зазначив, що призначення лікаря щодо придбання відповідних ліків, направлення на проходження рентгену неможливо було надати внаслідок втрати КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №25» його медичної карти амбулаторного хворого №10-1904, яка на час розгляду справи в суді першої інстанції була відсутня як в реєстратурі поліклініки, так і у лікарів – терапевта та хірурга даної установи. Карта була, якимось чином, знайдена лише наприкінці січня 2020 року.
Зазначив, що на підтвердження вартості проведення судово-медичної експертизи він надав до суду апеляційної інстанції заяву від 18.02.2020 та відповідь КЗОЗ «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи» у листі від 20.02.2020 №02-07/10, оскільки судом в оскарженому рішенні зазначено про відсутність визначення вартості Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 заперечив проти приєднання до матеріалів справи нових доказів із посиланням на порушення порядку їх подання.
Вказав, що всупереч нормам чинного законодавства письмові докази подані позивачем на підтвердження обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі є неналежним чином засвідченими.
Зауважив, що до цивільного позову у кримінальному провадженні амбулаторна карта позивача також не була подана як доказ, що породжує сумніви у відповідача про існування взагалі вказаної амбулаторної карти на період подання позивачем позову до суду першої інстанції, або існування таких записів у амбулаторній карті, що були надані до апеляційного суду, вже після того як суд першої інстанції відмовив у задоволенні стягнення матеріальних збитків саме за відсутності додаткових доказів у матеріалах справи, а саме копії амбулаторної карти.
Також послався на те, що до предмету доказування по справі входило доведення суми вартості Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи та доказ її сплати, оскільки належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів про оплату та вартість вказаного висновку позивачем не було надано до суду першої інстанції, то позивач подає разом з апеляційною скаргою ще й Запит до КЗОЗ «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи» та Відповідно відповідь КЗОЗ «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи» щодо підтвердження сплати ним коштів за огляд.
Зазначив, що позивач подає Товарний чек від 25.07.2018 про проходження рентгену на суму 150,00 грн, проте до суду першої інстанції вказаний доказ не було подано, та позивач не наводить доказів неможливості його подання з причин, що не залежали від нього.
Колегія суддів вважає, що позивачем не було доведено наявності поважних причин подання до суду першої інстанції згаданих доказів зі спливом строку подання доказів, визначеного нормами ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України.
Вказані норми передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
У суді першої інстанції позивач при наявності процесуальної можливості не заявляв про неможливість подання доказів та не заявляв клопотання про їх витребування.
Посилання ОСОБА_1 на зникнення його медичної картки не підтверджено належними і допустимим доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Таким чином, слід визнати, що копія амбулаторної картки позивача, «Інформації потерпілого внаслідок травми» від 15.07.2018, чек ФО-П ОСОБА_4 , що підтверджує вартість рентгенологічного дослідження від 25.07.2018 не були подані до суду першої інстанції без поважних причин.
Заява від 18.02.2020 та лист від 20.02.2020 №02-07/10 знаходяться поза межами апеляційного розгляду, оскільки вказані докази не існували на час ухвалення оскарженого у цій справі рішення районного суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;  подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.
Вказане свідчить про те, що позивач, зловживаючи своїми процесуальними правами, не повідомив про істотні обставини справи, які є підставою та предметом спору, та не надав з цього приводу згаданих доказів. 
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи. 
За нормою ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення за правилом п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам оскаржене рішення відповідає не у повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.05.2019 у справі № 646/8757/18 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки та закрито провадження у справі. 
Як вбачається зі змісту ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.05.2019, 15 липня 2018 року приблизно о 10 годині 30 хвилин, ОСОБА_2 перебуваючи біля салону краси за адресою: м. Харків, пр-т Гагаріна, 50, на фоні раніше виниклих неприязних стосунків із раніше знайомим йому ОСОБА_1 , наніс останньому кулаком правої руки один удар в область нижньої частини спини зліва, чим спричинив йому тілесні ушкодження в виді закритої тупої травми лівої половини спини у вигляді перелому 11 ребра по лопаточній лінії зі зміщенням кісткових уламків з наявністю ділянки травматичної припухлості і синця в ділянці проекції перелому, які за висновком експерта № 09-2686/2018 від 27 липня 2018 за ступенем тяжкості згідно п.п. 2.2.1 а, б, в, і 2.2.2 «Наказу МОЗ України від 17.01.1995 № 6», «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості. 
В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 991,51 грн позивач посилався на понесення витрати під час лікування та проведення експертизи, а саме фіскальні чеки №289797 та № 66345, квитанції № 33631891, № 33631892 та копію картки на якій вказано «сплачено».
Оглянувши наданий позивачем фіскальний чек № 289797 про придбання медикаментів та незрозумілу копію картки на якій вказано «сплачено», суд дійшов висновку, що такі докази не можуть бути прийняті, як належні докази понесених позивачем витрат саме на придбання ліків та проходження рентгену, необхідних для його лікування, оскільки матеріали справи не містять призначення лікаря та не надано рецептів, направлення лікаря на проходження рентгену, крім того відповідно до фіскального чеку № 66345 від 15.07.2018 «Нимесил сусп.» було придбано не під час амбулаторно лікування, так як відповідно до листа непрацездатності серії АДВ № 526468 ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 16.07.2018 до 01.08.2018.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти на проведення експертизи квитанція № 33631891 та комісії за прийнятий платіж квитанція № 33631892, проте в матеріалах справи відсутні відомості про визначення вартості Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи.
Факт нанесення відповідачем тілесних ушкоджень ОСОБА_1 підтверджується ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.05.2019 року.
В обґрунтування заподіяння діями відповідача моральної шкоди в сумі 100000 грн, позивач посилався на те, що у зв`язку завданою шкодою, було порушено сталий режим його життя і роботи, завдано фізичного болю, моральних переживань.
Задовольняючи частково вимоги позову, районний суд свої висновки мотивував тим, що вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 991,51 грн є недоведеними.
Врахувавши характер моральних страждань, які поніс позивач, суд оцінив розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн.
Суд апеляційної інстанції не погоджується висновком районного суду щодо недоведеності вимоги позивача про компенсацію йому вартості висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
У ст. 22 ЦК України передбачено право особи на відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди:
1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
2. Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
4. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
З урахуванням відмови апеляційного суду у прийнятті нових доказів, колегія суддів погоджується, що позивачем не було доведено необхідності придбання лікарських препаратів, а також несення витрат на оплату рентгенологічного дослідження.
Суд погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу про те, що відповідно до Довідки № 13574 КНП «Міська багатопрофільна лікарня №І7»від 15.07.2018, що була надана до суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 все ж таки звертався до КНП «Міська багатопрофільна лікарня №17», де йому поставили діагноз «забій лівої половини грудної клітини, перелом заднього відрізка IX ребра зліва».
Проте з огляду на відмову позивача від госпіталізації та відсутність скарг щодо сильного болю, слід констатувати, що ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими письмовими доказами необхідності придбання лікарського препарату «Нимесил сусп.».
Щодо оплати експертного дослідження, то в матеріалах справи наявні копії квитанції від 16.07.2018 за № 33631891 на суму 533 грн із зазначенням призначення платежу «Сплата за послуги суд. мед. експертизи без ПДВ» та за № 33631892 із зазначенням призначення платежу «Комісія за прийнятий платіж» (а. с. 16).
Колегія суддів вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на те, що позивачем не було надано доказів про визначення вартості Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи.
Так, окрім зазначення у квитанції № 33631891 відповідного призначення платежу, вона містить також інформацію про отримувача коштів – КЗОЗ ХОБСМЕ.
Також суд враховує, що дата 16.07.2018 та час 09-47 год. узгоджується з початком обстеження позивача – 10-05 год. 16.07.2018 (а. с. 8).
У сукупності вказані обставини свідчать про те, що позивачем понесені та документально підтверджені витрати вартості Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи.
Доказів іншої вартості таких послуг відповідачем надано не було.
Таким чином, колегія суддів вважає за доцільне стягнути з відповідача вказані витрати позивача у сумі 533 грн.
Вартість комісії за прийняття платежу відшкодуванню не підлягає, оскільки сплачена позивачем на користь банківської установи, обраної на власний розсуд.
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі – Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Частиною другою п. 5 Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п. 9, п. 10 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Позивачем всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12,81 ЦПК України належними і допустимими доказами у розумінні ст. 76 ЦПК України висновки районного суду стосовно достатності суми відшкодування моральної шкоди спростовані не були.
Так, відповідно до Медичного висновку ЛКК від 13.08.2018 № 240/1439 позивачу було рекомендовано не підіймати тяжкі речі більше 5 кг 2 тижні, інших протипоказань немає.
З вказаного документу вбачається, що внаслідок спричинення позивачеві тілесних ушкоджень його здоров`я не зазнало безповоротних наслідків, зокрема і у вигляді інвалідності.
Позивачем не було надано доказів, що спричинення йому ушкоджень призвело до ускладнення чи зміни його соціальних та трудових зв`язків.
За таких обставин, з урахуванням нетривалого розладу здоров`я та відсутності незворотних наслідків, колегія суддів погоджується з районним судом, що сума 5000 грн є достатньою для компенсації позивачеві його моральної шкоди, що виразилась у фізичних та душевних стражданнях.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки районного суду.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення в частині відмови у стягненні вартості Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизиз порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд апеляційної інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційну скаргу задовольняє частково, а судове рішення в частині відмови у стягненні вартості Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи скасовує та задовольняє вимогу про стягнення матеріальної шкоди частково.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року в частині відмови у стягненні вартості Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи– скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат на отримання Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 матеріальної шкоди у вигляді вартості Висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи у розмірі 533 (п`ятсот тридцять три) гривні.
В іншій частині вказану вимогу – залишити без задоволення.
В іншій частині заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 12 квітня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.