УХВАЛА
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/12692/17
провадження № 61-37390св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Ігнатенка В. М., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 , 
треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Епсілон-Бізнес», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Повєткіна Надія Миколаївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Слабоуса Євгенія Анатолійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року у складі судді Макаренко І. О. та постанову апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 року в складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенеця Б. Б., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина. Короткий зміст позовних вимог 
 
У квітні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_2 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Епсілон-Бізнес» (далі - ТОВ «Епсілон-Бізнес»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Повєткіна Н. М., в якому просила визнати недійсним договір іпотеки ДІ-251 від 30 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н. М., реєстровий №6246.
 
Позов мотивований тим, що з 27 жовтня 2011 року вона є власником двокімнатної квартири, загальною площею 73,10 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку вона набула за договором дарування квартири від 27  жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою В. М., за № 1638.
 
Вказана кватира, яку вона отримала за договором дарування, належала її доньці - ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Басенко К. О., за реєстраційним номером № 671.
 
Зазначала, що у лютому 2017 року на її адресу надійшов лист, з якого вона дізналася, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 761/27919/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «Епсілон-Бізнес», про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Також у лютому 2017 року їй стало відомо, що квартира, власницею якої вона є, перебуває в іпотеці відповідно до договору іпотеки ДІ-251 від 30  січня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк».
 
Вважала, що договір іпотеки є недійсним в силу статей 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), у зв`язку з чим, на момент переходу до неї права власності на спірну квартиру, вона не була предметом іпотеки.
 
Вказувала, що відповідачами не було належно виконано умов договору іпотеки ДІ-251 від 30 січня 2008 року, зокрема: після завершення будівництва майно не було зареєстровано у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт власності та не здійснено державної реєстрації іпотеки в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, а після одержання права власності на предмет іпотеки - в Державному реєстрі іпотек.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не була стороною за договором іпотеки та не довела порушення її прав та охоронюваних законом інтересів.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6  залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами порушення її прав та охоронюваних законом інтересів. Також суд дійшов висновку, що предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Слабоуса Є. А. на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що її права та інтереси не порушені, оскільки вона є власником вказаної квартири, проте банк не визнає її право власності. Суди попередніх інстанцій помилково ототожнювали поняття «майнові права» та «майно», а тому не вірно визначились з нормою закону, яка підлягала застосуванню. Зазначала, що поняття як «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав в Законі України «Про іпотеку» відсутні (в редакції від 13 травня 2006 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Зокрема, стаття 5 вказаного Закону не визначала майнові права, як предмет іпотеки. Оскільки майнові права на відповідну квартиру в незавершеному будівництвом жилому будинку відповідно до положень Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки, вважає договір іпотеки недійсним, як такий, що укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку».
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У липні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу, в якому воно просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки позивачем не доведено порушення її прав та інтересів, а Законом України «Про іпотеку» прямо передбачено, що недотримання сторонами вимог щодо реєстрації іпотеки жодним чином не впливає на дійсність самого договору іпотеки. Також банк зазначав, що законодавець у Законі України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, наділив особу правом передати в іпотеку об`єкт незавершеного будівництва, який вона набуде у власність у майбутньому. В даному випадку іпотекодавець ОСОБА_2 набула статусу сторони в договорі пайової участі у фінансуванні будівництва житлового комплексу №10М від 01 листопада 2005 року на підставі договору уступки права вимоги №У-6 від 21 грудня 2006 року, тому могла передавати належні їй майнові права на квартиру АДРЕСА_2 в іпотеку, оскільки мала набути право власності на незавершену будівництвом квартиру в майбутньому, після завершення її будівництва. Та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05  червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним договору в цілому.
 
У серпні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Слабоус  Є.  А. подав відповідь на відзив, в якому зазначав, що банк не визнає право власності позивача на квартиру АДРЕСА_3 , що в розумінні частини першої статті 15 ЦК України та частини 1 статті 4 ЦПК України і є порушенням прав та інтересів позивача.
 
Також у серпні 2018 року банк подав до Верховного Суду заперечення на відповідь на відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Слабоуса Є. А.
 
У листопаді 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат        Слабоус Є. А. подав до суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
У березні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Слабоус  Є.  А. подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
 
У жовтні та листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду клопотання про передачу справи № 761/12692/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду та додаткові пояснення по справі, які також містять клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 761/12692/17 з Шевченківського районного суду міста Києва.
 
У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17  грудня 2018 року справу № 761/12692/17 призначено до розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Другої судової палати Касаційного цивільного суду з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 28 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Епсілон Бізнес» укладений кредитний договір № КЕ-25І Д відповідно до умов якого ТОВ «Епсілон Бізнес» отримало кредит у розмірі 660  000,00  дол. США на строк до 28 липня 2008 року.
 
28 липня 2008 року до вказаного договору укладений додатковий договір № 1, яким встановлено кінцевий термін повернення кредиту до 28 січня 2009 року та відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 15,6 % річних на залишок заборгованості.
 
На забезпечення виконання умов кредитного договору, 30 січня 2008 року укладений договір іпотеки між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 надала в іпотеку майнові права на отримання у власність за договором пайової участі від 21 грудня 2006  року трьох квартир, будівництво яких на момент укладення договору іпотеки було незакінченим, а саме на квартири: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 ,         АДРЕСА_5 .
На підставі договорів від 01 листопада 2005 року № 4/7/10 М про пайову участь у фінансуванні будівництва житлового будинку, додатковими угодами та договорами уступки права вимоги від 21 грудня 2006 року та від 30 серпня 2007 року, укладеними ТОВ «Мегаполісстрой», згідно з уточненнями останнього з ОСОБА_2 , остання набула майнові права на квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 , земельна ділянка надана ТОВ «Мегаполісстрой» у оренду за договором від 11 червня 2004 року.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Басенко К.О., за реєстраційним номером № 671, ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 .
 
Згідно з договором дарування квартири від 27 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою В. М. за №1638, ОСОБА_4 подарувала вказану квартиру ОСОБА_1 . 
 
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Звернено стягнення заборгованості на підставі договору іпотеки від 30 січня 2008 року № ДІ-251, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», у рахунок погашення заборгованості ТОВ «Епсілон Бізнес» перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 28 січня 2008 року № КЕ-25 ІД у розмірі 17  813   360,46 грн, шляхом звернення стягнення на майнові права на отримання у власність об`єктів незавершеного будівництва, які будуть зареєстровані після завершення будівництва як окремий виділений у натурі об`єкт а саме: квартира АДРЕСА_7 ; квартира АДРЕСА_8 ; квартира АДРЕСА_9 . Надано ПАТ КБ «Приватбанк» право здійснити продаж предмета іпотеки за договором від 30 січня 2008 року № ДІ-251, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 , від власного імені, з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом, у тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх інших повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто з ОСОБА_2 штраф за договором іпотеки від 30  січня 2008 року № ДІ-251 у розмірі 999 900,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що договір іпотеки є недійсним в силу статей 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), а тому на момент переходу до неї права власності на спірну квартиру, вона не була предметом іпотеки.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що договір іпотеки є недійсним в силу статей 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203  цього Кодексу.
 
Відповідно до  частин першої - третьої та шостої статті 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 не була стороною договору іпотеки від 30  січня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , а отримала у 2011 році в дар квартиру, щодо якої вже існувало обтяження майнових прав, тому укладення спірного договору іпотеки у 2008 році жодною мірою не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження її прав. 
 
Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю  іпотекодавця після укладення іпотечного договору.
 
Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Пунктом 7 договору іпотеки від 30 січня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , визначено, що після завершення будівництва майно залишається предметом іпотеки відповідно до цього договору.
 
Отже, ОСОБА_2 , як іпотекодавець, у січні 2008 року передала належні саме їй майнові права на об`єкт незавершеного будівництва.
 
ОСОБА_1 отримала зазначену вище квартиру у власність на підставі договору дарування від 27 жовтня 2011 року, тобто після укладення оспорюваного договору іпотеки між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 . 
 
Позивач не є боржником за кредитним договором № КЕ-25І Двід 28 січня 2008 року, та не є іпотекодавцем за договором іпотеки від 30 січня 2008  року № ДІ-251.
 
Ураховуючи вищевказане, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним вищевказаного договору іпотеки.
 
Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 19 лютого 2020 року у справі №  761/22265/17 (провадження № 61-5216св19) скасував постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року та залишив в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року, яким визнано недійсним договір іпотеки від 30 січня 2008 року № ДІ-251, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 246, з наступними змінами, в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_5 та ОСОБА_7 .
 
При цьому колегія суддів, визнаючи недійсним договір іпотеки від 30 січня 2008 року в частині передачі в іпотеку майнових прав на спірну квартиру, погодилась з висновком суду першої інстанції, що вказаний правочин укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки), оскільки майнові права на житлове приміщення в незавершеному будівництвом будинку не могли були предметом іпотеки, а отже, ОСОБА_2 неправомірно передала ЗАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку зазначені майнові права.
 
Колегія суддів Верховного Суду, посилаючись на висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18), виходила з того, що у справі №  761/22265/17 (провадження № 61-5216св19), позивач не був позичальником за кредитним договором та не виступав іпотекодавцем майнових прав за оспорюваним правочином, тобто не надавав іпотекодержателю згоди на те, що нерухоме майно стане його власністю після укладення договору іпотеки. 
 
З огляду на викладене, колегія суддів у справі № 761/22265/17 (провадження № 61-5216св19) дійшла висновку, що оспорюваним договором іпотеки, який було укладено всупереч вищенаведеним нормам Закону України «Про іпотеку», порушено права позивача на спірне майно, набуте ним у власність у встановленому законом порядку, а тому його права підлягають судовому захисту в обраний ним спосіб, який є ефективним.
 
Колегія суддів не погоджується із таким висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеним у справі №  761/22265/17 (провадження № 61-5216св19), оскільки вважає, що права особи, яка не була стороною іпотечного договору та набула право власності на квартиру вже з існуючим обтяженням майнових прав, укладенням оспорюваного договору іпотеки не порушуються.
 
Таким чином, розглядаючи справу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Другої судової палати Касаційного цивільного суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше прийнятій постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у складі іншої колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/22265/17 (провадження № 61-5216св19).
 
У задоволенні клопотань АТ КБ «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 - адвоката Слабоуса Є. А. про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, слід відмовити.
 
Згідно з частиною першою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.
 
Керуючись статтею 403 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні клопотань акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 - адвоката Слабоуса Євгенія Анатолійовича про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Передати на розгляд Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 761/12692/17 за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Слабоуса Євгенія Анатолійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Епсілон-Бізнес», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Повєткіна Надія Миколаївна, про визнання договору іпотеки недійсним.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.    
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. М. Коротун