УХВАЛА

27 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 500/1804/19
адміністративне провадження № К/9901/12726/21
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шевцової Н.В., перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020   року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021   року у справі №500/1804/19 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням Верховної Ради України, 
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог,  в якому просив суд:
- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, на користь позивача 1 365 895,34 грн матеріальної шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою Україною незаконних рішень, визнаних неконституційними   рішенням Конституційного Суду України №   11-р/2018 від   04   грудня 2018   року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності    Конституції України    (конституційності) положень частин третьої, десятої   статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції    Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".
22 жовтня 2020   року рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10  лютого 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
На вказані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 12  квітня 2021 року.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Верховний Суд зазначає наступне.
У касаційній скарзі позивачем зазначено, що вона подана на підставі пунктів 2, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
У касаційній скарзі позивач посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
За приписами пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Покликаючись на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник касаційної скарги зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11  березня 2020 року в справі № 200/9195/19-а, щодо застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 №1774-VIII до розрахунку посадового окладу судді місцевого суду, від якої є необхідність відступити при розгляді саме цієї справи, оскільки такий висновок суперечить статті 130 Конституції України та рішенню ЄСПЛ «Щокін проти України», пункту 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII, Закону України від 07.07.2010 №2453-V.
Проте, такі доводи касаційної скарги зводяться до довільного трактування норм права та переоцінки доказів, що виключає можливість перегляду судових рішень з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
В обґрунтування наявності зазначеної підстави касаційного оскарження заявник касаційної скарги зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме чи завдається шкода   особі внаслідок виплати винагороди меншої за ту, яка належала, а також хто є належним відповідачем у разі прийняття Верховною Радою України Закону України, визнаного в наступному неконституційним.
Суд зазначає, що подаючи касаційну скаргу на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, позивач не вказав, яку саме норму права (пункт, частину, статтю) закону або іншого нормативно-правового акта суд апеляційної інстанції неправильно застосував, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, а також не обґрунтував у чому саме полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права, та, як на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Суд вважає, що підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою (наведенням) конкретних висновків суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було неправильно застосовано, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися. 
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права.  
Таким чином, межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, викладеними скаржником, та зазначеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження. 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, зокрема якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, та не викладення позивачем підстав для касаційного оскарження судових рішень у даній справі, визначених пунктами 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме відповідач покликаючись на постанову Верховного Суду не обґрунтував необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а також не вказав, яку саме норму права (пункт, частину, статтю) закону або іншого нормативно-правового акта суд апеляційної інстанції неправильно застосував, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, а також не обґрунтував у чому саме полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права, та, як на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020   року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021   року у справі №500/1804/19 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням Верховної Ради України - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.   

Суддя-доповідач                                                                                 Н.В. Шевцова