ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № П/811/1091/15	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Прокопчук Т.С.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О., 
за участю:
          позивача: ОСОБА_1 ,
          представника позивача: Кушнірова О.М.,
          представника відповідача: Нагорного Б.В
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції  в місті Дніпро  апеляційні скарги Головного управління ДФС у Кіровоградській області, ОСОБА_1 
                    на рішення Кіровоградського  окружного адміністративного суду   від 05.11.2020 року, (судді суду першої інстанції Притула К.М., Пасічник Ю.П., Петренко О.С.), прийняте в порядку спрощеного провадження в м. Кропивницькому, в адміністративній справі №811/1091/15  за позовом ОСОБА_1 до  Державної податкової служби, Державної фіскальної служби, Головного управління ДФС у Кіровоградській області, третя особа: Головне управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, - 
в с т а н о в и в :
           ОСОБА_1 06 квітня 2015 року звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила:  1) визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 24 березня 2015 за №236-о, щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області з підстав, передбачених Законом України “Про очищення влади”; 2) поновити її на посаді заступника начальника Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області; стягнути з Державної податкової служби України        на користь ОСОБА_1 , грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2015 року до ухвалення рішення у даній справі; 3)  стягнути з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 , компенсацію у вигляді моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн. 4) зобов`язати Державну податкову службу України        проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про   застосування  до      ОСОБА_1        заборони,  передбаченої        частиною четвертою статті 1 Закону України “Про очищення влади”; 5) допустити постанову до негайного виконання в частині поновлення на роботі, стягнення виплат за один місяць. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що оскаржуваний наказ прийнято не в умовах воєнного чи надзвичайного стану, у зв`язку з його прийняттям було допущено обмеження права позивача на працю та доступу до державної служби, а також він прийнятий у спосіб, що не передбачений Конституцією України, а саме: шляхом обмеження прав позивача, тому рішення про звільнення позивача є таким, що суперечить положенням Основного Закону України, тобто прийнято відповідачем із порушенням ст. 19 Конституції України. Перш ніж застосовувати до позивача заходи відповідальності, передбачені Законом України "Про очищення влади" (звільнення, заборона обіймати посади), відповідач зобов`язаний був довести її вину у вчиненні правопорушень, що сприяли узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини. Таким чином, позивач не може нести відповідальність у вигляді звільнення з посади та заборони, встановленої у ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", лише на підставі самого факту зайняття нею у минулому посади, що саме по собі не містить (і не може містити) складу жодного правопорушення.
          Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 24 березня 2015 за №236-о, щодо звільнення ОСОБА_1        з посади заступника начальника Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області з підстав, передбачених Законом України “Про очищення влади”. Зобов`язано Державну фіскальну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної        служби у Кіровоградській області. Стягнуто з Державної фіскальної служби України        на користь ОСОБА_1 , грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2015 року по 05 листопада 2020 року в сумі 471 194,85грн. Допушено    негайне       виконання  рішення  суду     в  частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 8826,40 грн. В задоволені решти позовних вимог - відмовлено.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне управління ДФС у Кіровоградській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
          Апеляційна скарга обґрунтована тим, що  Законом України «Про очищення влади» не встановлено жодних застережень чи виключень стосовно заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії , передбачені ч. 1 ст. 3 Закону, на виконання вимог п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону. Для вирішення питання про їх звільнення на підставі п. 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України Законом не передбачено обов`язку встановлення будь-яких обставин чи фактів стосовно таких осіб, у тому числі, їх належності до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 . У період передбачений п. 8 ч. 1 ст. 3 Законом України «Про очищення влади», а саме: з 04.06.2013 року по 24.03.2015 року позивач ОСОБА_1 обіймала посаду заступника начальника ГУ Міндоходів у Кіровоградській області, відтак остання підпадає під дію заборон визначених Законом, а тому її правомірно було звільнено з займаної посади.
           ОСОБА_1 також звернулась з апеляційною скаргою у даній справі та просила суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
          В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що Головне управління ДФС у Кіровоградській області припинено 30.09.2015 року, у зв`язку чим, позивача має бути поновлено на рівнозначній посаді в новоствореному ГУ ДПС у Кіровоградській області яке є правонаступником всіх право та обов`язків реорганізованого ГУ ДФС у Кіровоградській області.  Також, позивач зазначає, що середній заробіток, що стягувався на її користь судом першої інстанції необґрунтовано не було скориговано на коефіцієнт його підвищення. Також, позивач наголошує, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив доводи позивача та відмовив в задоволенні позовної вимоги про відшкодування їй моральної шкоди. Позивач наголошує, що у зв`язку з незаконним звільненням зі служби позивачу нанесено немайнової шкоди, яка підлягає стягненню за рахунок відповідачів. Також, позивач зазначає, що судом першої інстанції неправомірно було відмовлено в задоволенні її позовних вимог в частині покладення на відповідача – ДПС України проінформувати Міністерство юстиції про вилучення інформації про заборони відповідно до ЗУ «Про очищення влади» відносно позивача. На думку позивача сам по собі факт задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення і поновлення позивача на роботі вже свідчить про наявність підстав для задоволення вимоги позивача в частині покладення на відповідача – ДПС України проінформувати Міністерство юстиції про вилучення інформації про заборони відповідно до ЗУ «Про очищення влади» відносно позивача.
          Від ДПС України на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. (т. 2 а.с. 141-144)
          Від третьої особи надійшли пояснення на апеляційну скаргу позивача, в яких остання зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в апеляційному порядку. (т. 2 а.с. 221-227)
          Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Кіровоградській області, в якому посилаючись на обґрунтування адміністративного позову, позивач просить суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог – без змін. ( т. 2 а.с. 180-182)
Від позивача також надійшла заява про дослідження нових доказів, так, в заяві про дослідження нових доказів, яка надійшла до суду 15.02.2021 року, позивач просить залучити до матеріалів справи та врахувати під час розгляду справи такі докази в копіях: Наказ ДФС України від 22.01.2021 року про поновлення позивача на роботу на посаді заступника начальника ГУ ДФС у Кіровоградській області з 25 березня 2015 року на підставі рішення КОАС від 05.11.2020 року в адміністративній справі №П/811/1091/15, Наказ Начальника ГУ ДПС у Кіровоградській області про закріплення додаткових робочих місць від 04.02.2021 року, Лист ДФС України про вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією ГУ ДФС У Кіровоградській області від 08.02.2021 року, Попередження позивача про наступне вивільнення  від 11.02.2021 року. 
05.04.2021 року від представника позивача надійшла заява про дослідження нових доказів, в яких позивач просить суд приєднати до матеріалів справи та врахувати під час розгляду справи такі докази: копія наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби з 15.03.2021 року, копія листа ДФС України про надання інформації. 
Між тим, суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені докази не підлягають дослідженню та врахуванню під час розгляду даної справи, оскільки не стосуються предмета доказування. Так, предметом розгляду у даній справі виступає правомірність та обґрунтованість наказу про звільнення позивача зі служби від 24.03.2015 року, вирішення питання про поновлення позивача на роботі з 25.03.2015 року, стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди, зобов`язання подати подання про вилучення позивача з реєстру осіб, щодо яких діють заборони відповідно до ЗУ «Про очищення влади», натомість надані позивачем докази стосуються обставин, які виникли після термінового виконання відповідачем рішення суду у даній справі в частині поновлення позивача на роботі, не стосуються спірних відносин, що виникли в 2015 році, а відтак не можуть бути враховані судом під час розгляду даної справи.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, пояснення на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до довідки про результати перевірки відомостей, зазначеній в особовій справі та/або трудовій книжці, ОСОБА_1 в період з 21.11.2013        по 22.02.2014 обіймала посаду        заступника начальника Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області, що свідчить про необхідність застосування заборони, визначеної ч.3 ст.1 Закону України “Про очищення влади” (Т. 1 а.с.80).
Наказом Міністерства доходів і зборів України від 24 березня 2015 року № 236 – о встановлено необхідність проведення повного розрахунку з позивачем (Т. 1 а.с.79).
Позивач не погодившись із наказом        Міндоходів № 236-о від 24.03.2015 про звільнення з посади заступника начальника Кіровоградської митниці Міндоходів з підстав, передбачених частиною 1 статті 3 та частиною 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про очищення влади” звернувся із цим позовом до суду.
Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи є незаконним, а тому позивача необхідно поновити на роботі з дати звільнення із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу по дату постановлення судового рішення. Також суд зазначив, що на даний час відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Державної податкової служби України поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною четвертою статті1 Закону України “Про очищення влади”, оскільки відсутні будь-які підстави вважати, що у випадку набрання судовим рішенням законної сили та отриманням останнього Реєстратором, така інформація не буде вилучена Міністерством юстиції України з Реєстру. Також, суд зазначив, що вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою, позаяк лише констатація завдання душевних страждань не є достатнім для стягнення моральної шкоди. Позивачем не наведено в чому полягали моральні страждання та переживання, а також чим підтверджуються такі переживання, страждання, не наведено розрахунку розміру моральної шкоди.
          Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
          Відповідно до ч. 3           ст. 1 цього Закону України "Про очищення влади"           протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій           статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою           статті 4 цього Закону.
          Пунктами 2 та 3           Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади"           встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій           статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою           статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:
1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;
2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою           статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення           Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.
Закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Стаття 3 "Критерії здійснення очищення влади (люстрації)" Закону України "Про очищення влади"           місить вичерпний перелік підстав для звільнення працівника із займаної посади в обов`язковому порядку, тобто у випадку відповідності працівника цим критеріям у суб`єкта владних повноважень виникає імперативний обов`язок звільнити працівника.
Так, відповідно до           ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади"           такими критеріями є, зокрема перебування сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року на посадах, передбачених ч. 1           ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади".
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України “Про очищення влади” №1682-VII від 16.09.2014 заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Із аналізу норм Закону “Про очищення влади” вбачається, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття ними посад, передбачених в пункті 3 частини четвертої                      статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяли вони своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.
Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 висловив правовий висновок про те, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим, Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей     58,      61     і     62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Вказані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб.                      
Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17.
Крім іншого, у справі № 800/186/17 Верховний Суд вказав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених     законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).
Як підсумок, у справі № 800/186/17 Верховний Суд вказав на те, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
Верховний Суд у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), сформулював правову позицію про те, що самого лише факту перебування осіб на визначених в         Законі        посадах та протягом встановленого цим же        Законом        строку недостатньо для застосування заборон, визначених частиною третьою        статті 1 Закону №1682-VІІ.                      
Також у вказаному судовому рішенні Верховний Суд наголосив на необхідності врахування доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, на чому наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо      Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.
Крім цього, Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що “люстрація” застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме: особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
Водночас, необхідно враховувати, що застосовані до позивача в цій справі обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції. Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.                      
Суди зобов`язані, відповідно до частини першої     статті 129 Конституції України, вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
17 жовтня 2019 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі “Полях та інші проти України” (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі “Полях та інші проти України”), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів     Закону №1682-VII.
За оцінкою Європейський суд з прав людини, застосування до заявників заходів на підставі     Закону №1682  мало дуже серйозні наслідки     для їх здатності встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі “Полях та інші проти України”, пункт 209).
У вказаній справі Європейський суд з прав людини визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі  Закону №1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону №1682-VII     можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. Європейський суд з прав людини зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони “необхідні у демократичному суспільстві” у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься “необхідним у демократичному суспільстві” для досягнення законної мети, якщо воно відповідає “нагальній суспільній необхідності”, та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.
В основу підходу Європейського суду з прав людини до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією “демократії, здатної себе захистити”, що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців (“демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована”) та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.                                            
Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм критеріям, розробленим практикою Європейського суду з прав людини у справі “Полях та інші проти України”, Суд вказав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, а тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування до заявників встановлених     Законом №1682-VII     заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі   Закону      лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан Янукович був Президентом України (рішення у справі “Полях та інші проти України”, пункт 294).
Європейський суд з прав людини підсумував недоведеність того, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.
Аналіз цього рішення Європейського суду з прав людини та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.
Отже, заборона перебування на зазначених у      Законі №1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність такої заборони меті й принципам Закону №1682-VII, визначеним у його частині другій статті 1.
Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом в ухваленому судовою палатою рішенні від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18).
          Визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є обставини вчинення позивачем конкретних дій, які полягають у сприянні своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.
Судом першої інстанції встановлено та відповідачами не оскаржується, що інформація про перебування позивача на відповідній посаді, не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а спірний наказ про звільнення позивача не містить обґрунтування того, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.
          Суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутність у Законі № 1682-VII       процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених  частиною другою   статті 2 КАС України.
Цей обов`язок висновується із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 11.09.2020 року в адміністративній справі №804/19009/14.
Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спірний наказ відповідача є таким, що не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та таким, що виданий непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ Міністерства доходів і зборів України від 24.03.2015 № 236-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області з підстав, передбачених Законом України “Про очищення влади”, є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо вимог позивача про поновлення її на рооботі в Головному управлінні ДПС у Кіровоградській області суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Звертаючись до суду з адміністративним позовом та апеляційною скаргою, позивач ОСОБА_1 просить поновити її на посаді заступника управління саме в Головному управління ДПС в Кіровоградській області, оскільки вказане управління є правонаступником функцій того органу, з якого позивача було звільнено з посади.
          Між тим, суд апеляційної інстанції вважає такі доводи позивача необгрунтованими, оскільки  відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
За постановою Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі   № 6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 91 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Згідно із ч.ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Відповідно до частини 2 статті 33 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців”, юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.
Крім того, згідно із ч.9. ст.36 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців”, дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є датою державної реєстрації припинення юридичної особи.
Як встановлено з матеріалів справи, відповідач – Головне управління ДФС у Кіровоградській області (правонаступник Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області) перебуває в стані припинення, проте на момент розгляду справи в суді запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи Головного управління ДФС у Кіровоградській не внесено.
Відповідно до    постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року № 537 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби"    реорганізовано Головне управління ДФС у Кіровоградській області та утворено Головне управління ДПС у Кіровоградській області
Позивач зазначає, що оскільки з моменту прийняття рішення про реогранізацію ГУ ДФС у Кіровоградській області остання передала свої функції як органу контролю ГУ ДПС у Кіровоградській області, позивача слід поновити на роботі вже в ГУ ДПС у Кіровоградській області.
        Натомість, суд апеляційної інстанції зазначає, що при        переході від одного суб`єкта до іншого обов`язку, який        не стосується визначеної    законом    адміністративної компетенції (функцій) суб`єкта владних повноважень, а виникає на підставі рішення суду, з трудових відносин, заміна зобов`язаної сторони має відбуватись лише в порядку        універсального правонаступництва в разі фактичного вибуття сторони (внесення запису про припинення, ліквідацію юридичної особи в ЄДР).
Відтак, з урахуванням вимог частини першої статті 235 КЗпП України, та з огляду на те, що станом на час розгляду справи Головне управління ДФС у Кіровоградській області не припинено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має бути поновлений судом на посаді заступника начальника управління саме в Головному управлінні ДФС у Кіровограсдькій області.
Доводи позивача з приводу того, що її поновлення на роботі на виконання рішення суду у даній справі не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки позивачу було одразу видано попереддження про звільнення з посади у зв`язку з реогранізацією Головного управління ДФС у Кіровоградській області та станом на даний час ОСОБА_1 звільнено зі служби, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки обставини щодо видання позивачу повідомлення про наступне вивільнення з посади після поновлення на роботі на викорнання рішення суду не є предметом розгляду у даній справі, оскільки стосуються відносин, які виникли після термінового виконання рішення суду відповідачем.  
Щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушоного прогулу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно зі статтею 27 Закону України “Про оплату праці”, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі також – Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
При цьому, згідно з п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13.
Так, згідно довідки  Головного управління ДФС у Кіровоградській області час середньоденний розмір заробітної плати позивача складав 335,37 грн., середній заробіток за один місяць становить 8826,40 грн. (т.1, а.с.235).
Суд першої інстанції дійщов висновку, що вимушений прогул позивача у період з 24.03.2015 по 05.11.2020 року складає 1405 робочих дні, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 471194,85 грн. (335,37 грн. х 1405 дні).
Однак, суд не врахував, що відповідно до п.10 Порядку №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.10.2019 у справі №804/8042/17.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 року було витребувано з Головного управління ДФС у Кіровоградській області довідку про підвищення посадового окладу за посадою “Заступник начальника Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області” (прирівняної посади), яку займала ОСОБА_1 до 24.03.2015 року, включно, за період з 25.03.2015 року по 05.11.2020 року із зазначенням коефіцієнта коригування за кожним підвищенням помісячно.
На виконання вимог ухвали від 10.03.2021 року відповідачем надано довідку про посадові оклади за посадою «Заступник начальника Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області» (прирівняні посади) від 23.03.2021 року  в якій зазначено розміри посадових окладів за відповідними посадами із  коефіцієнтами підвищення окладів за період 2015-2020 роки. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції враховуючи, що за час вимушеного прогулу позивача відбулось неодноразове підвищення окладу за посадою, з якої позивача було звільнено та за прирівняними посадами, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне обрахувати розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу з урахування коефіцієнту підвищення посадових окладів. Враховуючи той факт, що суд апеляційної інстанції фактично приймає нове рішення в частині визначення розміру заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу, суд вважає, середній заробіток має бути розрахований судом по день прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Так, як вже зазначалось, згідно з довідкою  Головного управління ДФС у Кіровоградській області час середньоденний розмір заробітної плати позивача складав 335,37 грн.
Як видно з довідки ГУ ДФС у Кіровоградській області від 23.03.2021 року, у період з 24.03.2015 року по 31.12.2015 року не відбулось підвищення посадового окладу та відповідного коефіцієнт підвищення заробітної плати становить 0.
Кількість робочих днів за період з 24.03.2015 року по 31.12.2015 року становить 195 робочих днів, таким чином розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у вказаний період становить 65397.15 грн. (335.37х195) 
За період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року відбулось підвищення посадового окладу за посадою позивача та розмір коефіцієнту підвищення складав 1.25.
Кількість робочих днів за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року становить 251 робочих днів, таким чином розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у вказаний період становить 105222.34 грн. (335.37х 1.25 х251).
За період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року відбулось підвищення посадового окладу за посадою позивача та розмір коефіцієнту підвищення складав 1.81.
Кількість робочих днів за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року становить 248 робочих днів, таким чином розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у вказаний період становить 150540.88 грн. (335.37х 1.81 х248).
В свою чергу, за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року відбулось підвищення посадового окладу за посадою позивача та розмір коефіцієнту підвищення складав 1.44.
Кількість робочих днів за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року становить 250 робочих днів, таким чином розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у вказаний період становить 120733.20 грн. (335.37х 1.44 х250).
У 2019 році також мало місце підвищення посадового окладу за посадою, прирівняної до тієї, з якої було звільнено позивача. Коефіцієнт  підвищення складав 1.08.
Кількість робочих днів за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року становить 249 робочих днів, таким чином розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у вказаний період становить 90187.70 грн. (335.37х 1.08 х249).
У період з 01.01.2020 року по 18.08.2020 року не відбулось підвищення посадового окладу за посадою, прирівняної до тієї, з якої було звільнено позивача та коефіцієнт підвищення становив 1.
Кількість робочих днів за період з 01.01.2020 року по 18.08.2020 року становить 157 робочих днів, таким чином розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у вказаний період становить 52653.09 грн. (335.37х 1х157).
В свою чергу, з 19.08.2020 року по 31.12.2020 року відбулось підвищення розміру посадового окладу за відповідною посадою та коефіцієнт підвищення становив 1.09.
Кількість робочих днів за період з 19.08.2020 року по 31.12.2020 року становить 94 робочих днів, таким чином розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у вказаний період становить 34362.01 грн. (335.37х 1.09х94).
В свою чергу, судом апеляційної інстанції досліджено постанову Кабінету Міністрів України №15 від 13.01.2021 року «Про внесення змін до постанови КМУ від 18.01.2017 року №15», та з`ясовано, що розмір посадового окладу за посадою Заступник керівника департаменту, головного управління, служби, заступника керівника апарату місцевої державної адміністрації, в органі, що розповсюджує свою дію на одну або кілька областей, не підвищувався в 2021 році.
Кількість робочих днів за період з 01.01.2021 року по 28.04.2021 року становить 80 робочих днів, таким чином розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у вказаний період становить 26825.60 грн. (335.37х80).
Таким чином розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу з 24.03.2015 року по 28.04.2021 року, який підлягає стягненню на користь позивача у зв`язку з поновленням останнього на роботі, становить 645921.97 грн. (65397.15 грн. +105222.34 грн.+150540.88грн.+120733.20грн.+90187.70грн.+52653.09грн.+34362.01грн.+26825.60грн)
Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання Державної податкової служби України поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною четвертою статті1 Закону України “Про очищення влади”, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що згідно зі статті 7 Закону України “Про очищення влади” відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення 3акону України “Про очищення влади” (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.
Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.
Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України “Про очищення влади”, затвердженим наказом Міністерства юстиції України, від 16.10.2014 № 1704/5 (далі - Положенням про Реєстр), передбачено, що Держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.
Відповідно до пункту 2 розділу II Положення про Реєстр підставою для внесення Реєстратором відомостей про особу є:
-   надходження до Реєстратора від керівника органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена у частині третій статті 1 Закону України “Про очищення влади”, відомостей про звільнення особи з посади у зв`язку із застосуванням такої заборони;
-   надходження до Реєстратора від керівника органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України “Про очищення влади”, інформації про неподання заяви такої особи у строк, передбачений частиною другою статті 4 Закону України “Про очищення влади” разом з відомостями про звільнення особи з посади;
-  надходження до Реєстратора від Державної судової адміністрації електронної копії рішення суду, яке набрало законної сили, щодо осіб, зазначених у частині четвертій статті 1 Закону України “Про очищення влади”, та відомостей про особу, передбачених пунктом 4 цього розділу.
Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру.
Так, Міністерством юстиції України внесені відомості щодо ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України “Про очищення влади”, на підставі отриманих документів від Міністерства доходів і зборів України.
На момент розгляду справи, відомості щодо ОСОБА_1 містяться в Єдиному державному реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України “Про очищення влади”.
Відповідно до пункту 5 Розділу II Положення про Реєстр, підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України “Про очищення влади”, є, зокрема, надходження до Реєстратора відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.
З огляду на викладене, чинним законодавством чітко визначено механізм вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України “Про очищення влади”.
Враховуючи вищевикадене, на даний час відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Державної податкової служби України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною четвертою статті1 Закону України “Про очищення влади”, оскільки відсутні будь-які підстави вважати, що у випадку набрання судовим рішенням законної сили та отриманням останнього Реєстратором, така інформація не буде вилучена Міністерством юстиції України з Реєстру, отже суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що дана позовна вимога є передчасною та не підлягає задоволенню.
Стосовно вимогу позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 50000 грн. суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
На підставі пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З`ясуванню в даному випадку підлягає те, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
На думку суду, вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою, позаяк лише констатація завдання душевних страждань не є достатнім для стягнення моральної шкоди. Позивачем не наведено в чому полягали моральні страждання та переживання, а також чим підтверджуються такі переживання, страждання, не наведено розрахунку розміру моральної шкоди.
У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
З огляду на необґрунтованість вимоги про стягнення моральної шкоди, така вимога задоволенню не підлягає. 
У відповідності до ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Відтак, з урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду в частині стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та прийняти в цій частині нову постанову, в іншій частині рішення суду слід залишити без змін. 
Крім того, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що Головним управління ДФС у Кіровоградській області при поданні апеляційної скарги у даній справі не сплачено судовий збір. Відповідач оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,   що свідчить про подання позову немайнового та майнового характеру.   Таким чином, розмір судового збору, який підлягає сплаті заявником апеляційної скарги складає 4981.62грн. (1218грн. х 0.06 + 1218 грн. х 4 х 150 %)
З урахуванням вищевикладеного суд вважає за необхідне стягнути з Головного управління ДФС у Кіровоградській області на користь спеціального фонду державного бюджету суму судового збору у розмірі 4981.62 грн.
          Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 325 КАС України, суд, -
п о с т а н о в и в :
          Апеляційну скаргу  Головного управління ДФС у Кіровоградській області    - залишити без задоволення.
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
          Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 року в адміністративній справі №811/1091/15 – скасувати в частині стягнення на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 471    194.85 грн. та прийняти в цій частині нову постанову.
          Стягнути з Держвіної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 24.03.2015 року по 28 квітня 2021 рокцу  в сумі 645    921 (шістьсот сорок п`ять тисяч дев`ятьсот двадцять одну) грн. 97  коп. 
В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 року в адміністративній справі №811/1091/15 – залишити без змін.
Стягнути з Головного управління ДФС у Кіровоградській області (код ЄДРПОУ 39393501) на користь спеціального фонду Державного бюджету України суму судового збору за подання апеляційної скарги  у розмірі 4981.62 грн..
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.
          Постанова в повному обсязі прийнята 29.04.2021 року. 
   
Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук