Ухвала
 
14 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 718/540/15-ц
провадження № 61-4068ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2015 року, ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, ухвалу Верховного Суду від 07 грудня 2020 року, щодо перегляду у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кострижівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Землемір» про визнання рішення селищної ради в частині передання земельної ділянки у власність незаконним, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, визнання недійсною технічної документації з виготовлення державних актів в частині складання збірного кадастрового плану, кадастрових планів та скасування державної реєстрації державних актів, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
16 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кострижівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Землемір» про визнання рішення селищної ради в частині переданні земельної ділянки у власність незаконним, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, визнання недійсною технічної документації з виготовлення державних актів в частині складання збірного кадастрового плану, кадастрових планів та скасування державної реєстрації державних актів.
 
Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2013 року у зв'язку із нововиявленими обставинами передано для розгляду до Кіцманського районного суду Чернівецької області.
 
Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, заяву  ОСОБА_1 залишено без розгляду.
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2015 року, ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року та ухвалу Верховного Суду від 07 грудня 2020 року.
 
У зв`язку із постановленням Верховним Судом 23 березня 2021 року ухвали про самовідвід судді Яремка В. В., справу передано судді-доповідачу Ступак О. В.
 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за заявою  ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2013 року за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 ЦПК України 2004 року.
ОСОБА_1 удруге звернувся із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення, за результатом розгляду якої ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року відмовлено на підставі пункту 3 частини другої статті 394 ЦПК України. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року повернуто заявнику.
 
ОСОБА_1 утретє звернувся із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення, за результатом розгляду якої ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалуКіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року та ухвалу Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року відмовлено.
 
ОСОБА_1 учетверте звернувся із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення, за результатом розгляду якої ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, ухвалу Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року та ухвалу Верховного Суду від 22 листопада 2019 року відмовлено.
 
ОСОБА_1 уп`яте звернувся із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення, за результатом розгляду якої ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року відмовлено.
 
ОСОБА_1 ушосте звернувся із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення, за результатом розгляду якої ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, ухвалу Верховного Суду від 17 червня 2020 року відмовлено.
 
ОСОБА_1 усьоме звернувся із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення, за результатом розгляду якої ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, ухвалу Верховного Суду від 30 липня 2020 року відмовлено.
 
ОСОБА_1 увосьме звернувся із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення, за результатом розгляду якої ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, ухвалу Верховного Суду від 11 вересня 2020 року повернуто заявникові, визнано дії ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами. Роз`яснено, що відповідно до приписів частини другої статті 148 ЦПК України у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2015 року, ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року, від 03 квітня 2017 року, від 01 червня 2017 року, ухвали Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року, від 22 листопада 2019 року, від 20 грудня 2019 року, від 17 червня 2020 року, від 30 липня 2020 року, від 11 вересня 2020 року, від 21 жовтня 2020 року, за результатом розгляду якої ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено.
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2015 року, ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року, від 03 квітня 2017 року, від 01 червня 2017 року, ухвали Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року, від 22 листопада 2019 року, від 20 грудня 2019 року, від17 червня 2020 року, від 30 липня 2020 року, від 11 вересня 2020 року, від 21 жовтня 2020 року, від 07 грудня 2020 року, за результатом розгляду якої ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.
 
Наведені обставини могли би стати підставою для відмови у відкритті касаційного провадження відповідно до положень пункту 3 частини другої статті 394 ЦПК України, проте Верховний Суд вважає за необхідне повернути касаційну скаргу з підстав передбачених статтею 44 ЦПК України, а саме через те, що розцінює її подання зловживанням процесуальними правами і в обґрунтування своєї позиції зазначає таке.
 
Відповідно до положень статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Також, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, та інше.
 
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України). 
 
Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.
 
Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (рішення у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20 січня 2011 року).
 
Враховуючи те, що ОСОБА_1 вже скористався передбаченим законом правом на касаційне оскарження ухвали Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2015 року,ухвали Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, судом касаційної інстанції вже постановлялися ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, проте  ОСОБА_1 у черговий раз звертається із касаційною скаргою навказані судові рішення, тому Верховний Суд дійшов висновку, що такі дії свідчать про зловживання процесуальними правами, що в силу вимог частини третьої статті 44 ЦПК України є підставою для повернення касаційної скарги. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
 
Згідно з частиною першою статті 144 ЦПК України заходами процесуального примусу є: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф.
 
Частиною другою статті 148 ЦПК України передбачено, що у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року дії ОСОБА_1 щодо неодноразового подання касаційної скарги на судові рішення, які не підлягають оскарженню, визнані зловживаннями процесуальними права, проте ОСОБА_1 продовжує звертатися із касаційними скаргами на вказані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність застосування до ОСОБА_1 за неодноразове зловживання процесуальними правами заходів процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 2 270,00 грн, а касаційну скаргу повернути заявнику. 
 
Відповідно до частини п`ятої статті 148 ЦПК України ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Стягувачем за таким виконавчим документом є Державна судова адміністрація України.
 
Керуючись статтею 44, 148 ЦПК України, Верховний Суд 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2015 року, ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 червня 2016 року, ухвалу Верховного Суду від 07 грудня 2020 року щодо перегляду у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кострижівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Землемір» про визнання рішення селищної ради в частині передання земельної ділянки у власність незаконним, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, визнання недійсною технічної документації з виготовлення державних актів в частині складання збірного кадастрового плану, кадастрових планів та скасування державної реєстрації державних актів повернути заявникові.
 
Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в дохід Державного бюджету України через Державну судову адміністрацію України (01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5, код ЄДРПОУ 26255795) штраф у розмірі 2 270,00 грн.
 
Ухвала є виконавчим документом та може бути пред`явлена до примусового виконання протягом трьох місяців з дня її прийняття. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                     О. В. Ступак