ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 664/3490/18
провадження № 22-ц/819/748/21 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2021 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (суддя-доповідач)	Кузнєцової О.А.,	
суддів:	Вейтас І.В.,	
  	Радченка С.В.,	
секретар	Плохотніченко А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені  ОСОБА_2 , на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області у складі судді Бойка В.П. від 21 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 25 червня 2018 року відповідач на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook у мережі Інтернет розмістив наступну інформацію: «Шановні колеги! Вимушений звернутися до Вас з приводу незаконного скликання сесії Олешківської районної ради 26 червня 2018 року на 10 годину! Нагадаю, що 5 вересня 2017 року Ви мене обрали головою районної ради, як рівного серед рівних. Доручили мені проведення сесій і від Вашого імені забезпечувати дотримання законності, правопорядку та регламенту районної ради! Я щиро почав працювати згідно тих напрямів, які Ви мені доручили. Основне – це зупинити дерибан районного бюджету і природних ресурсів, які ще залишилися на території Олешківського краю! І ось коли ми разом почали дієво перешкоджати всім незаконним діям по збагаченню за рахунок корупційних схем і розкраданню корисних копалин, то ОСОБА_4 відразу став невигідним окремим особам. Гадаю, що ОСОБА_5 добре розумієте, що за всіма цими подіями стоїть особисто заступник голови Херсонської обласної державної адміністрації – ОСОБА_6 . Думаю немає необхідності пояснювати, хто керує призначеннями та звільненнями у Олешківському районі! Ви добре знаєте, шановні колеги, хто телефонує, приїздить і постійно тисне на Вас, погрожуючи позбавленням земельних ділянок чи робочих місць, або навпаки обіцяючи «Золоті Гори», за мовчазне виконання вказівок. Звертаюсь до Вас, як до чесних та порядних людей, яких обрали виборці Олешківщини. Звертаюсь для того, щоб ми разом зберегли природні ресурси нашого району і жорстоко припинили корупційний процес перетікання районного бюджету до кишень «смотрящих». Я закликаю Вас згадати, що ми обіцяли людям на виборах і навіщо пішли в депутати. Досить мовчки виконувати вказівки «ляльководів». Нам потрібно керуватися лише тим, що Вам підказує серце, розум і досвід! Хочу, щоб потім нам із ОСОБА_7 не було соромно за наше VII скликання. Соромно перед власною совістю та перед нашими виборцями! Переконаний, що такі «смотрящі», аж ніяк не сприяють сталому розвитку Олешківського району! Сподіваюсь на порозуміння і на те, що Ви не будете брати участь у протизаконному шабаші, що намагається реалізувати ОСОБА_8 у власних цілях, використовуючи ОСОБА_9 як пішаків у своїй ганебній грі по пограбуванню Олешківщини. Ми повинні це зупинити, раз і назавжди! З повагою голова районної ради ОСОБА_3 ». 
Позивач зазначає, що наведена вище інформація за своїми стилістичними ознаками не може вважатись оціночними судженнями, є повідомленням про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. Така інформація є недостовірною, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, стала відома значній кількості осіб, та внаслідок таких протиправних дій відповідача, у деяких людей змінилось ставлення до особи позивача з позитивного або нейтрального на негативне. Викладені у вказаній інформації твердженням є намагання переконати суспільство в тому, що позивач зневажає закон і здійснює аморальні вчинки. Тобто, коментар відповідача з недостовірною інформацією про позивача породжує не лише негативне сприйняття суспільством його як людини, але й негативну оцінку і його людських якостей. Відповідач характеризує позивача як злочинця, як особу, яка з легкістю порушує закон, як особу, яка не має моральних цінностей. Твердження відповідача приводять до ототожнення позивача зі світом криміналу, внаслідок чого позивач втрачає репутацію порядної людини. Таким чином, відповідачем порушено право позивача на повагу честі, гідності та ділової репутації.
На підставі наведеного позивач просив суд:
- визнати недостовірною інформацію, яка була поширена 25 червня 2018 року ОСОБА_3 відносно нього в соціальній мережі Facebook у мережі Інтернет про те, що "Основне – це зупинити дерибан районного бюджету і природних ресурсів, які ще залишилися на території Олешківського краю! І ось коли ми разом почали дієво перешкоджати всім незаконним діям по збагаченню за рахунок корупційних схем і розкраданню корисних копалин, то ОСОБА_4 відразу став невигідним окремим особам. Гадаю, що ОСОБА_5 добре розумієте, що за всіма цими подіями стоїть особисто заступник голови Херсонської обласної державної адміністрації – ОСОБА_6 " та "Сподіваюсь на порозуміння і на те, що Ви не будете брати участь у протизаконному шабаші, що намагається реалізувати ОСОБА_8 у власних цілях, використовуючи ОСОБА_9 як пішаків у своїй ганебній грі по пограбуванню Олешківщини.";
- зобов`язати ОСОБА_3 публічно, на найближчій сесії Олешківської районної ради Херсонської області, після набрання рішенням суду законної сили, повідомити, що вищезазначена інформація є недостовірною;
- стягнути з ОСОБА_3 на свою користь судові витрати.
Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 21 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє від імені ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суд скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.
Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що інформація, викладена відповідачем на його сторінці в соціальній мережі, є саме фактичним твердженням, які можна перевірити на предмет їх достовірності, і не є оціночним судженням відповідача. Суд взагалі не проаналізував поширену інформацію на предмет розрізнення оціночних суджень від тверджень про факти. Також у рішенні не наведено лінгвістичної характеристики висловлювань відповідача відносно позивача, тому помилково віднесено поширену інформацію до оціночного судження.
Крім того, судом не з`ясовано тих обставин, що позивач на час постановлення рішення позивач не перебував на посаді заступника голови Херсонської обласної державної адміністрації. Також судом не наведено у рішенні аналізу зіставлення поширеної інформації з тим, чи є вона саме критикою з приводу того, як позивач виконував свої функції як політичний діяч, чи вона стосується фактів з особистого життя позивача, не пов`язаних із політичною діяльністю. 
У відзиві на скаргу ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність рішення, просить скаргу відхилити, а рішенння суду залишити без змін. Зокрема відповідач зазначає, що він висловив відносно позивача оціночні судження, критику, думки та переконання стосовно його дій, як службової особи органу державної влади, з приводу втручання у діяльність Олешківської районної ради, а тому його дії не можуть бути предметом судового захисту.
Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільним процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення. Зокрема, судом зазначено, що позивачем не доведено своїх позовних вимог. Оскаржувана інформація не містить фактів та є оціночними судженнями. При цьому, межі критики, як до політичної особи, суд вважає не порушеними. Позивач має право надати відповідь у той же спосіб, як і поширена відповідачем інформація. Позивач, будучи політичним діячем, має бути готовим до критики, яка буде явно ширша та гостріша за критику громадян, що не мають такого посадового статусу. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного.
Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 у період виникнення спірних правовідносин перебував на посаді заступника голови Херсонської обласної державної адміністрації. 
25.06.2018 р. відповідач на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook у мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 розмістив інформацію наступного змісту: «Шановні колеги! Вимушений звернутися до Вас з приводу незаконного скликання сесії Олешківської районної ради 26 червня 2018 року на 10 годину! Нагадаю, що 5 вересня 2017 року Ви мене обрали головою районної ради, як рівного серед рівних. Доручили мені проведення сесій і від Вашого імені забезпечувати дотримання законності, правопорядку та регламенту районної ради! Я щиро почав працювати згідно тих напрямів, які Ви мені доручили. Основне – це зупинити дерибан районного бюджету і природних ресурсів, які ще залишилися на території Олешківського краю! І ось коли ми разом почали дієво перешкоджати всім незаконним діям по збагаченню за рахунок корупційних схем і розкраданню корисних копалин, то ОСОБА_4 відразу став невигідним окремим особам. Гадаю, що ОСОБА_5 добре розумієте, що за всіма цими подіями стоїть особисто заступник голови Херсонської обласної державної адміністрації – ОСОБА_6 . Думаю немає необхідності пояснювати, хто керує призначеннями та звільненнями у Олешківському районі! Ви добре знаєте, шановні колеги, хто телефонує, приїздить і постійно тисне на Вас, погрожуючи позбавленням земельних ділянок чи робочих місць, або навпаки обіцяючи «Золоті Гори», за мовчазне виконання вказівок. Звертаюсь до Вас, як до чесних та порядних людей, яких обрали виборці Олешківщини. Звертаюсь для того, щоб ми разом зберегли природні ресурси нашого району і жорстоко припинили корупційний процес перетікання районного бюджету до кишень «смотрящих». Я закликаю Вас згадати, що ми обіцяли людям на виборах і навіщо пішли в депутати. Досить мовчки виконувати вказівки «ляльководів». Нам потрібно керуватися лише тим, що Вам підказує серце, розум і досвід! Хочу, щоб потім нам із ОСОБА_7 не було соромно за наше VII скликання. Соромно перед власною совістю та перед нашими виборцями! Переконаний, що такі «смотрящі», аж ніяк не сприяють сталому розвитку Олешківського району! Сподіваюсь на порозуміння і на те, що Ви не будете брати участь у протизаконному шабаші, що намагається реалізувати ОСОБА_8 у власних цілях, використовуючи ОСОБА_9 як пішаків у своїй ганебній грі по пограбуванню Олешківщини. Ми повинні це зупинити, раз і назавжди! З повагою голова районної ради ОСОБА_3 » (а.с.14-16). Зазначені факти та обставини поширення такої інформації сторонами по справі, зокрема відповідачем, не заперечуються.
Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач, зокрема, вважає недостовірними такі фрагменти інформації: "Основне – це зупинити дерибан районного бюджету і природних ресурсів, які ще залишилися на території Олешківського краю! І ось коли ми разом почали дієво перешкоджати всім незаконним діям по збагаченню за рахунок корупційних схем і розкраданню корисних копалин, то ОСОБА_4 відразу став невигідним окремим особам. Гадаю, що ОСОБА_5 добре розумієте, що за всіма цими подіями стоїть особисто заступник голови Херсонської обласної державної адміністрації – ОСОБА_6 " та "Сподіваюсь на порозуміння і на те, що Ви не будете брати участь у протизаконному шабаші, що намагається реалізувати ОСОБА_8 у власних цілях, використовуючи ОСОБА_9 як пішаків у своїй ганебній грі по пограбуванню Олешківщини." 
Позивач вважає, що дані висловлення відповідача, що стали відомі значній кількості осіб, не є оціночними судженнями, а є фактичними твердженями, та є недостовірними, що принижують його честь, гідніть та ділову репутацію.
У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.
Колегія суддів наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.
Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширенняпро неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
За положеннями ст.ст.297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 зроблено правовий висновок такого змісту: при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Згідно з ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовностилістичних засобів.
Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним у демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття Конвенції обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.
У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.
У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року), «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлося про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.
У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 Конвенції.
З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.
У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
У справі, що переглядається, встановлено, що позивач ОСОБА_2 на момент виникнення спірних правовідносин займав посаду заступника голови Херсонської обласної державної адміністрації, тобто був публічною посадовою особою органу державної влади.
З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної   практики Європейського суду з прав людини, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, заявлених до  ОСОБА_3 , оскільки поширена останнім інформація про ОСОБА_2  не містить безспірних тверджень про достовірні факти, ає його висловленням стосовно діяльності позивача, як публічної посадової особи органу державної влади.
З огляду на співставлення певних фактів, які мали місце, і стосувалися публічної особи, рівень критики якої є значно ширшим, зважаючи на покази свідків, які були допитані в суді першої інстанції, слід вважати, що інформація поширена ОСОБА_3 , є його суб`єктивною думкою, поглядом та критичною оцінкою певних фактів, у зв`язку з чим посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 було поширено недостовірну негативну інформацію, не грунтується на встановлених обставинах та вимогах закону.
Стилістика повідомленої ОСОБА_3 інформації стосовно ОСОБА_2 , зміст висловів та мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти щодо особи позивача, відтак оспорювана інформація не порушує особистих немайнових прав позивача, при цьому межі викладеної інформація не виходять за коло надання  оцінки питанням обговорюваної теми.
Поширена відносно позивача інформація є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів.
З урахуванням обставин справи, особи позивача та обставин, за яких така інформація була розповсюджена, апеляційний суд вважає, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та суспільним інтересом отримання інформації порушено не було.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384,390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , який діє від імені  ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 21 січня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Дата складання повного тексту судового рішення – 09 червня 2021 року.

Головуючий                      О.А.Кузнєцова  
   
Судді:                                                              І.В.Вейтас

                         С.В.Радченко