ПОСТАНОВА 
Іменем України

08 квітня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/4852/19
провадження № 22-ц/4809/526/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
третя особа – ОСОБА_3 ;
третя особа - Управління земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Міської ради міста Кропивницького;
третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Кіровоградській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , за участю третіх осіб,  які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_3 , Управління земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Міської ради міста Кропивницького, Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області про визнання недійсним державного акту за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2020 року (суддя Варакіна Н.Б.). 
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог, доводів відповідача та клопотань третіх осіб у справі 
ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 , відповідно до якої просив визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_4 .
В обґрунтування позову зазначив, що на підставі заповіту від 12 квітня 2011 року після смерті батька позивач став власником житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За життя батько позивача почав готувати документи для приватизації земельної ділянки, отримав рішення міської ради на виготовлення технічної документації, звернувся в інститут для розробки проекту землеустрою. Відповідно до висновку Приватного підприємства «Експерт-Сервіс» ОСОБА_4 , що проживав по сусідству в будинку АДРЕСА_1 самовільно захватив 1,9 м земельної ділянки, яка належала батьку позивача, без погодження приватизував земельну ділянку і отримав Державний акт. Після смерті ОСОБА_4 власником домоволодіння та земельної ділянки стала ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача. На теперішній час між позивачем та відповідачем існує спір щодо користування земельною ділянкою. Позивач вважає, що має право вимагати від відповідача усунення порушень його порушеного права у спосіб, визначений ним у позові.
Відповідно до відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні та стягнути з позивача понесені нею витрати на правничу допомогу. Зазначає, що батьку позивача надавалась земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , однак останній за життя не використав своє право на приватизацію земельної ділянки, не оформив Державний акт та не зареєстрував своє право власності, а тому право власності на земельну ділянку не набув. Позивач не є власником суміжної земельної ділянки, жодних доказів самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки позивач не надає. Наголошує на тому, що непогодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками не може бути підставою для визнання недійсним Державного акту. До того ж, з 10 листопада 2016 року актом органу місцевого самоврядування було припинено оскаржуваний позивачем Державний акт про право власності на земельну ділянку (а.с. 63-64 том 1).
02 березня 2020 року відповідачем подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача. Зазначає, що хоча і вважає позов необґрунтованим, однак бажає скористатись своїм правом на подання зазначеної заяви з огляду на те, що оскаржуваний позивачем Державний акт було видано 04 грудня 2000 року, а з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у липні 2019 року. З огляду на викладене, позивачем пропущено визначений законом трирічний строк загальної позовної давності (а.с. 125 том 1).
У своїх письмових поясненнях Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області просить здійснювати розгляд справи без участі представника третьої особи. Вказує на те, що відповідно до вимог законодавства та Положення про Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення та повідомляє про відсутність відомостей щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, надано до суду відомості, які містяться у Державному земельному кадастрі щодо реєстрації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 50-51, 53-57 том 1).
Відповідно до клопотання від 04 серпня 2020 року Управління земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Міської ради міста Кропивницького просить розглядати справу за відсутності представника третьої особи (а.с. 163-164 том 1).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено; стягнуто з позивача на користь відповідача 5000,00 грн. витрат на правову допомогу.
Вирішуючи спір у даній справі по суті, суд першої інстанції виходив з того, що батько позивача за життя не оформив та не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, а тому право власності ним на земельну ділянку набуто не було.
Позивач не є власником земельної ділянки, тому його право не є порушеним. Позивач не звертався до відповідних органів з відповідною заявою та не розпочинав процес отримання земельної ділянки у власність.
Позивачем не доведено, що ОСОБА_4 суміжна земельна ділянка була приватизована без погодження меж. До того ж, непогодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками не може бути підставою для визнання державного акту недійсним.
Суд дійшов висновку про відсутність предмету спору, а також про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Встановивши, що відповідач понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, суд дійшов висновку, що зазначені витрати відповідають критеріям реальності та розумності і підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2020 року скасувати та винести судове рішення, яким матеріали позовної заяви направити до суду першої інстанції для розгляду в іншому складі суду. Вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, судом неповно з`ясовано усі фактичні обставини справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам, висновки суду не відповідають обставинам справи. З огляду на подання представником позивача заяви про перенесення судового засідання, суд мав залишити позовну заяву без розгляду, а не відмовляти у задоволенні позову.  
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що відповідно до рішення міської ради від 17 вересня 1999 року позивачу було передано у власність земельну ділянку площею 1200 кв.м., а відповідно до ситуаційної схеми на теперішній час площа земельної ділянки позивача складає 470,64 кв.м. Таким чином, судом не враховано, що відповідачем порушене право позивача на приватизацію земельної ділянки. Стверджує, що судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин вимоги ч. 3 ст. 13 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ст. 316 Цивільного кодексу України, ч.ч. 1, 2 ст. 152, ст. 155, ч.ч. 2, 5 ст. 158 Земельного кодексу України та ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України. У зв`язку з відсутністю представника позивача у судовому засіданні, позивач був позбавлений можливості відстояти свою правову позицію на умовах, які не ставлять його у менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою від 25 січня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків.
Оскільки недоліки апеляційної скарги були усунуті скаржником у встановлений судом строк, відповідно до ухвали від 15 лютого 2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
01 березня 2021 року відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Відповідач звертає увагу на повноваження суду апеляційної інстанції, визначені у ст. 374 ЦПК України, яка не передбачає право апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги направити позовну заяву до суду першої інстанції для її розгляду в іншому складі суду. 
Звертає увагу на те, що за адресою місця знаходження земельної ділянки відповідача було видано два Державні акти: на ім`я ОСОБА_4 та на ім`я ОСОБА_2 . Позивач у позовній заяві не зазначає, який саме Державний акт просить визнати недійсним та визначені законом підстави для такого визнання. Зауважує, що видача ержавних актів була здійснена на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, позовних вимог щодо якого позивачем не пред`явлено та не наведено відповідного нормативного обґрунтування обраного ним способу захисту. Вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного права та безпідставно зазначено її як відповідача у справі. 
Крім того, зазначає, що позивач не є власником суміжної земельної ділянки, що свідчить про відсутність порушеного права останнього; будь-яких доказів самовільного зайняття відповідачем суміжної земельної ділянки до суду позивачем не надано; позивач не зазначив, у чому полягає незаконність оспорюваного ним Державного акту; з 10 листопада 2016 року рішенням органу місцевого самоврядування оскаржуваний позивачем Державний акт було припинено. За викладеного, підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить (а.с. 226-228 том 1).
03 березня 2021 року апеляційним судом закінчено підготовчі дії, справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 призначено до розгляду в апеляційному суді на 08 квітня 2021 року, про що постановлено відповідну ухвалу.
У визначеному процесуальним законом порядку учасників справи повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 232-234, 237-239 том 1).
У засіданні апеляційного суду 08 квітня 2021 року представник позивача підтримав вимоги скарги, просив її задовольнити. Представник відповідача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
 
Треті особи у справі своїми процесуальними правами на подання відзиву на апеляційну скаргу та на участь у судовому засіданні не скористались, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступного.

 
Обставини справи, встановлені судами
На підставі договору від 05 грудня 1962 року виконавчим комітетом Лелеківської селищної ради депутатів трудящих надано ОСОБА_5 на праві безстрокового користування земельну ділянку по АДРЕСА_2 , загальною площею 1200 кв.м. відповідно до плану земельної ділянки; на наданій земельній ділянці ОСОБА_5 зобов`язується побудувати житловий будинок жилою площею 43,50 кв.м. (а.с. 12 том 1).
ОСОБА_5 є власником 49/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21 травня 1997 року (а.с. 15 том 1).
Відповідно до рішення Кіровоградської міської ради від 17 вересня 1999 року № 336 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки, надані для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), садівництва і гаражного будівництва площею та розмірами, визначеними при встановленні меж в натурі (на місцевості) з видачею Державних актів на право приватної власності на землю згідно з додатком 1, 2, 3 (п. 1 рішення); доручено земельно-кадастровому центру виготовити, а міському управлінню земельних ресурсів видати державні акти на право приватної власності на землю та зареєструвати в книзі реєстрації громадян, яким безкоштовно передані земельні ділянки у приватну власність цим рішенням (п. 3 рішення) (а.с. 16-17 том 1).
Як вбачається із архівного витягу з Додатку № 1 до рішення Кіровоградської міської ради від 17 вересня 1999 року № 336, ОСОБА_5 передано у постійне користування земельну ділянку площею 1000 кв.м. та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 232,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.9 том 1).
Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , власником 49/100 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 став його син – ОСОБА_1 . Зазначене підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 лютого 2018 року (а.с. 11том 1).
Також встановлено, що рішенням Кіровоградської міської ради від 17 вересня 1999 року № 336 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_4 та ОСОБА_2 передано у постійне користування земельну ділянку площею 1000 кв.м та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 817,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 69 том 1). 
Рішенням Кіровоградської міської ради від 10 листопада 2016 року № 643 «Про передачу у спільну часткову власність земельних ділянок громадянам» припинено ОСОБА_2 Державний акт на право постійного користування землею (12/25 частини власності) (державна реєстрація від 04 грудня 2000 року №1436) та ОСОБА_4 Державний акт на право постійного користування землею (13/25 частини власності) (державна реєстрація від 04 грудня 2000 року №1438) загальною площею 1817,2 кв.м. по АДРЕСА_1 , наданий на підставі рішення Кіровоградської міської ради від 17 вересня 1999 року №336 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства; затверджено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 після встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що передається у спільну часткову власність по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); передано у спільну часткову власність ОСОБА_2 (12/25 ч.) та ОСОБА_4 (13/25 ч.) у спільну часткову власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1817 га, з них: 0,1000 га (кадастровий номер 3510100000:03:024:0016) (у тому числі по угіддях: 0,1000 га - землі одно- та двоповерхової житлової забудови), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та площею 0,0817 га (кадастровий номер 3510100000:03:024:0017) для ведення особистого селянського господарства (у тому числі по угіддях: 0,0817 га – рілля) за рахунок земель сільськогосподарського призначення (а.с. 70 том 1). 
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , відповідач на праві спадкування за законом набула у власність 13/25 часток земельної ділянки площею 0,0817 га кадастровий номер 3510100000:03:024:0017, 13/25 часток земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер 3510100000:03:024:0016 та 13/25 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1 та зареєструвала набуте право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 71-76 том 1).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Як вбачається з доводів позовної заяви, підставою пред`явленого позову є порушення відповідачем вимог законодавства щодо непогодження меж земельної ділянки під час встановлення її меж в натурі (на місцевості) з позивачем як сусуднім землекористувачем. Так, позивач стверджує, що його батьком - ОСОБА_5 не було оформлене право власності на земельну ділянку, надану йому в постійне користування на підставі рішенням Кіровоградської міської ради від 17 вересня 1999 року № 336. Наразі позивач як спадкоємець нерухомого майна, для обслуговування якого надавалась земельна ділянка, також позбавлений такої можливості, оскільки сусуднім землекористувачем ОСОБА_4 , спадкоємцем якого є відповідач, було самовільно захвачено 1,9 м земельної ділянки, переданої у користування його батьку.
Предметом пред`явленого позову є визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , який виданий ОСОБА_4 .
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч. 2  ст. 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»  роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).
На час прийняття Кіровоградською міською радою рішення від 17 вересня 1999 року № 336, яким ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були передані у приватну власність земельні ділянки, діяв ЗК України від 18 грудня 1990 року.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 7 зазначеного Кодексу у редакції, чинній на час надання земельних ділянок, постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Право постійного користування землею посвідчували Державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року).
Статтею 22 ЗК України 1990 року було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 23 того ж Кодексу право власності або право постійного користування землею мало посвідчуватися державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з ч. 1 ст. 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у ч. 2 ст. 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у п. 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. 
22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним п. 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною ст. 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також ст. 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у ст. 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. 
Разом з тим, положеннями ст. 22 ЗК України 1990 року було передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
За приписами ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній до 05 березня  2009 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до зазначеної норми після внесення змін Законом від 05 березня  2009 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
 
Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою (ч. 3 ст. 126 ЗК України в редакції, чинній до 05 березня  2009 року). Як визначає зазначена правова норма в редакції, на момент звернення позивача з позовом до суду, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
 
Земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц).
Підсумовуючи викладене, слід дійти висновку, що батько позивача -  ОСОБА_5 знехтував своїм обов`язком щодо звернення до землевпорядної організації з метою встановлення меж наданої на підставі рішення міської ради земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, яким на момент прийняття органом місцевого самоврядування рішення про надання земельної ділянки у користування був Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, а після зміни законодавства, що регулює відповідні правовідносини, не здійснив державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою. Таким чином,  ОСОБА_5 не оформив у встановленому на той час порядку своє право на земельну ділянку.
Доказів, які б спростовували вищевикладене (договору із землевпорядною організацією, технічної документації з відведення земельної ділянки, доказів встановлення меж земельної ділянки і закріплення їх межовими знаками на місцевості тощо), матеріали справи не містять.
Колегією суддів взято до уваги, що всупереч положень ст. 22 ЗК України 1990 року, яка була чинною на час виділення позивачу земельної ділянки рішенням міської ради від 17 вересня 1999 року,  ОСОБА_5 приступив до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право користування землею.
Отже, фактичні межі земельної ділянки, якою користується позивач, не встановлювалися уповноваженими землевпорядними організаціями.
Як було зазначене вище, право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. 
Статтею 118 ЗК України передбачено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до ч. 6 зазначеної правової норми (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з даним позовом) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.
У матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до органу місцевого самоврядування з метою ініціювання питання щодо оформлення права приватної власності на земельну ділянку, яку він фактично використовує.
Колегією суддів враховано, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13  Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 травня 2018 року у справі № 367/2271/15-ц зробила висновок, що суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
В порушення вищенаведених норм процесуального права, позивачем не надано доказів того, що відповідач чинить йому будь-які перешкоди у користуванні земельною ділянкою, у тому числі шляхом самовільного зайняття (захоплення) частини земельної ділянки, яка надавалась у постійне користування батьку позивача.
Надані позивачем до суду викопіювання з кадастрової карти та опис меж земельної ділянки (а.с.12-14) такими доказами не є.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року  у справі № 514/1571/14-ц зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. 
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем факту порушення відповідачем його прав.
Встановлені фактичні обставини справи свідчать про відсутність визначених законом підстав для визнання недійсним Державного акту, виданого ОСОБА_4 .
Позивачем не оскаржується рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий акт було видано. 
Судом першої інстанції здійснений висновок про відсутність предмету спору, у зв`язку зі встановленими у справі обставинами припинення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Державних актів на право постійного користування землею на підставі рішення Кіровоградської міської ради від 10 листопада 2016 року № 643.
За фактичних обставин справи, слід дійти висновку про неправильно обраний позивачем спосіб захисту права, яке останній вважає порушеним. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту  є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання недісним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, виданого ОСОБА_4 , не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування земельної ділянки, що надавалась на праві постійного користування його батькові , а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Позивачу необхідно врахувати способи захисту речових прав, передбачених  ЦК України  і які підлягають застосуванню у виниклиму спорі. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.
Зважаючи на викладене, непогодження колегії суддів з одним із висновків суду першої інстанції щодо відсутності предмету спору не є підставою для скасування або зміни законного судового рішення з одних лише формальних підстав.
Щодо поданої відповідачем заяви про застосування до вимог позивача строку позовної давності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Позовна давність, за визначенням ст. 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
У даній справі як суд першої інстанції, так і апеляційний суд дійшли висновку про необґрунтованість пред`явленого позивачем позову, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.
Так, встановивши, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу адвоката підтверджені договором про надання правової допомоги від 12 листопада 2019 року (а.с. 153 том 1), квитанціями № 0.0.1538116619.1 від 29 листопада 2019 року та №0.0.1599176565.1 від 29 січня 2020 року, описом виконаних робіт (а.с. 123-124 том 1), за відсутності заперечень позивача, зокрема, щодо співмірності понесених витрат, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню позивачем у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки судом першої інстанції.
Апеляційним судом не приймаються до уваги доводи скаржника про те, що через неможливість його представника взяти участь у судовому засіданні, позивач був поставлений у менш сприятливе становище, ніж відповідач. З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі користувались рівними процесуальними правами. При цьому, за нормою ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Такі наслідки не повинні впливати на процесуальні права інших учасників справи, зокрема, права на судовий розгляд справи у розумні строки. Також необхідно зауважити, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України залишення позову без розгляду з підстав повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача, може мати місце лише у випадку, коли його нез`явлення перешкоджає розгляду справи. Оскільки зазначеної обставини судом першої інстанції встановлено не було, останній правомірно ухвалив рішення по суті позовних вимог.
Таким чином, визначені процесуальним законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, також з огляду на встановлені у ст. 374 ЦПК України повноваження суду апеляціної інстанції. Зазначена процесуальна норма не передбачає права апеляційного суду, скасовучи рішення суду першої інстанції, ухвалити рішення про направлення (повернення) матеріалів справи (позовної заяви) до суду першої інстанції для розгляду у іншому його складі.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За викладених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2020 року необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 жовтня 2020 року, - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич
Судді О. Л. Дуковський
 
О. А. Письменний