Постанова
Іменем України                                   
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 177/355/18
 
провадження № 61-19075св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Шевченківська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, Криворізька районна державна адміністрація Дніпропетровської області,
особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги,- перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Прихожанов Валерій Олександрович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Прихожанова Валерія Олександровича на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2018 року у складі судді Строгової Г. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 17 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Шевченківської сільської ради (на теперішній час - Глеюватська сільська рада) Криворізького району Дніпропетровської області, Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай).
Позовна заява мотивована тим, що Орджонікідзевською сільською радою народних депутатів 16 жовтня 1995 року прийнято рішення про передачу 
у колективну власність Колективному сільськогосподарському підприємству імені Шевченка (далі - КСП ім. Шевченка) земель для ведення сільськогосподарського виробництва, на підставі якого 15 лютого 1996 року КСП ім. Шевченко видано державний акт на право колективної власності на землю серії І-ДП № 000002.
Вказувала, що додатком до державного акта є список громадян - членів 
КСП ім. Шевченко, де її прізвище значиться під порядковим № 142, але вона земельну ділянку не отримувала.
Ураховуючи зазначене,  ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 4,47 умовних кадастрових гектарів, визначену для громадян - членів КСП ім. Шевченка, розташовану на території Шевченківської (раніше - Орджонікідзевської) сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області 
від 21 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Шевченківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, як за членом колишнього КСП ім. Шевченка, яка значиться під порядковим номером 142 у списку громадян - членів КСП ім. Шевченка, який є додатком до державного акта на право колективної власності на землю, серії І-ДП № 000002, зареєстрованого 15 лютого 1996 року за № 5.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач має право на земельну частку (пай), але правовстановлюючий документ (сертифікат) 
у Головному управлінні Держгеокадастру у Дніпропетровській області відсутній, а отже, не має можливості реалізувати своє право на зазначене нерухоме майно, тому суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області, яка діє 
в інтересах держави в особі Шевченківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, залишено без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області 
від 21 листопада 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на час початку процедури розпаювання земель (рішення Орджонікідзевської сільської ради народних депутатів Криворізького району Дніпропетровської області від 16 жовтня 1995 року) позивач ОСОБА_1 працювала в КСП ім. Шевченка, а отже,  була членом КСП та була включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, у зв`язку з чим на підставі пункту 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам 
і організаціям» набула право на земельну частку (пай), незважаючи на те, що державний акт на право колективної власності на землю 
серії І-ДП № 000002 виданий КСП ім. Шевченко 15 лютого 1996 року, а позивач звільнена з КСП ім. Шевченка 09 листопада 1995 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Верховного Суду, перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури 
Прихожанов В. О., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 відмовити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі. 
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року справу призначено 
до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд під час постановлення рішення у справі прийняв до уваги саме вказаний наказ про звільнення (а не момент отримання державного акта) та дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 з КСП ім. Шевченка та, як наслідок, виключення її з членів зазначеного КСП відбулось 09 листопада 1995 року, 
а не як зазначено у наказі від 09 жовтня 1995 року.
У той же час, право колективної власності на землю у КСП ім. Шевченка виникло після отримання державного акта на право колективної власності на землю серії І-ДП № 000002, зареєстрованого 15 лютого 1996 року, а не 
з моменту затвердження 16 жовтня 1995 року науково-технічної документації про роздержавлення та виділення в колективну власність земель КСП ім. Шевченка.
Отже, перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах на час затвердження науково-технічної документації про роздержавлення та виділення в колективну власність земель (16 жовтня 1995 року) та сам лише факт включення її до списку, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю, не є достатньою підставою для виникнення у особи права на земельну частку (пай).
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 26 червня 2018 року у справі № 599/1833/15-ц (провадження № 61-4320св18), від 25 квітня 2018 року у справі 
№ 625/82/17-ц (провадження № 61-1496св17), від 29 липня 2020 року 
у справі № 629/4031/15 (провадження № 61-39322св18).  
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 протягом 1980-1982 років та 1982-1995 років працювала 
в КСП ім. Шевченка, про що свідчить копія трудової книжки серії 
НОМЕР_1 (а.с. 4-5, т. 1).
На підставі рішення Орджонікідзевської сільської ради народних депутатів Криворізького району Дніпропетровської області від 16 жовтня 1995 року «Про передачу у колективну власність КСП ім. Шевченка земель для ведення сільськогосподарського виробництва» 15 лютого 1996 року 
КСП ім. Шевченка видано державний акт на право колективної власності на землю серії І-ДП № 000002.
Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 під порядковим номером 4 працівником по кадрах КСП ім. Шевченка Гаврищук зроблено запис 
від 09 листопада 1995 року про звільнення ОСОБА_1 
за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу 
від 09 листопада 1995 року № 99-к (а.с. 5, т. 1).
Згідно зі списком громадян - членів КСП ім. Шевченка (додаток № 1 
до державного акта на право колективної власності на землю 
КСП ім. Шевченка серії І-ДП № 000002) під порядковим номером 142 зазначено прізвище ОСОБА_1 (а.с. 10-зворот, т. 1).
Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру 
у Дніпропетровській області від 19 січня 2018 року за № 260/0-0.22-5/135-18 відділ у Криворізькому районі Головного управління Держгеокадастру 
у Дніпропетровській області на звернення ОСОБА_1 надіслав їй завірену копію акта на право колективної власності на землю серії І-ДП 
№ 000002, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 15 лютого 1996 року за № 5, та витяг зі списку громадян - членів КСП ім. Шевченка, доданого до державного акта, із зазначенням прізвища ОСОБА_1 під порядковим номером 142 (а.с. 13, т. 1).
Згідно з наказом від 09 листопада 1995 року № 103 по КСП ім. Шевченка 
в параграфі № 7 зроблено запис про звільнення тепличниці 
ОСОБА_1 з 09 жовтня 1995 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 91, т. 1).
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони 
є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 
1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України (у редакції 
від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.
Пунктом 1 Указу Президента України від 08серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 
1995року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих 
у колективну власність сільськогосподарським підприємствам 
і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного 
сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому 
числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 
1993 року) та зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 
2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) 
з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі 
й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
Частиною другою статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність 
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. 
У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Умовою отримання права на земельну частку (пай) із земель колективної власності є членство особи у відповідному сільськогосподарському підприємстві на момент передачі землі в колективну власність, яке 
є підставою для включення особи до списку осіб, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
Судом встановлено, що позивач протягом 1980-1982 років 
та 1982-1995 років працювала в КСП ім. Шевченка, про що свідчить копія трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 4-5, т. 1).
На підставі рішення Орджонікідзевської сільської ради народних депутатів Криворізького району Дніпропетровської області від 16 жовтня 1995 року «Про передачу у колективну власність КСП ім. Шевченка земель для ведення сільськогосподарського виробництва» 15 лютого 1996 року 
КСП ім. Шевченка видано державний акт на право колективної власності на землю серії І-ДП № 000002.
Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 під порядковим номером 4 працівником по кадрах КСП ім. Шевченка Гаврищук зроблено запис 
від 09 листопада 1995 року про звільнення ОСОБА_1 
за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу 
від 09 листопада 1995 року № 99-к (а.с. 5, т. 1).
Згідно зі списком громадян - членів КСП ім. Шевченка (додаток № 1 
до державного акта на право колективної власності на землю 
КСП ім. Шевченка серії І-ДП № 000002) під порядковим номером 142 зазначено прізвище ОСОБА_1 (а.с. 10-зворот, т. 1).
Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру 
у Дніпропетровській області від 19 січня 2018 року за № 260/0-0.22-5/135-18 відділ у Криворізькому районі Головного управління Держгеокадастру 
у Дніпропетровській області на звернення ОСОБА_1 надіслав їй завірену копію акта на право колективної власності на землю серії І-ДП 
№ 000002, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 15 лютого 1996 року за № 5, та витяг зі списку громадян - членів КСП ім. Шевченка, доданого до державного акта, із зазначенням прізвища ОСОБА_1 під порядковим номером 142 (а.с. 13, т. 1).
Згідно з наказом від 09 листопада 1995 року № 103 по КСП ім. Шевченка 
в параграфі № 7 зроблено запис про звільнення тепличниці 
ОСОБА_1 з 09 жовтня 1995 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 91, т. 1).
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, встановивши, що на час початку процедури розпаювання земель ОСОБА_1 працювала в КСП ім. Шевченка, а отже, була 
членом КСП і включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, у зв`язку з чим на підставі пункту 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих 
у колективну власність сільськогосподарським підприємствам 
і організаціям», набула право на земельну частку (пай), незважаючи на те, що державний акт на право колективної власності на землю серії І-ДП 
№ 000002 виданий КСП ім. Шевченко 15 лютого 1996 року, а позивач звільнена з КСП ім. Шевченка 09 листопада 1995 року, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 . 
Посилання у касаційній скарзі на те, що судами не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 26 червня 2018 року у справі 
№ 599/1833/15-ц (провадження № 61-4320св18), від 25 квітня 2018 року 
у справі № 625/82/17-ц (провадження № 61-1496св17), від 29 липня 
2020 року у справі № 629/4031/15 (провадження № 61-39322св18) не заслуговують на увагу, оскільки у справах встановлені інші фактичні обставини.
Інші доводи наведені у касаційній скарзі були предметом дослідження 
у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», 
§ 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Прихожанова Валерія Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області 
від 21 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк