Постанова
Іменем  України
 
21 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/17559/17
провадження № 61-4802св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Дундар І. О. (суддя-доповідач), 
суддів: Антоненко Н. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_5 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Махлай Л. Д.,  
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року  ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання солідарним боржником, стягнення заборгованості по відсотках, 3 % річних за договором позики.
Позов мотивований тим, що 05 серпня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений Договір позики, згідно якого останній отримав у позику грошові кошти в сумі 147 580,80 грн, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на момент передачі становило 19 200,00 доларів США. В договорі сторони встановили строк повернення грошових коштів по 05 серпня 2010 року. В обумовлений в договорі строк ОСОБА_2 не повернув позику, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом про стягнення боргу за договором позики, за результатами розгляду якого 06 серпня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 265 660,41 грн та 1 668,00 грн судового збору. Рішення набрало законної сили 12 листопада 2014 року.
Умовами договору не передбачено обов`язку позичальника сплачувати відсотки за користування договором, однак в п. 1.1. Договору сторони погодили, що у разі зміни, встановленого НБУ курсу гривні до долара США на день повернення позики або її частини, загальна сума позики буде змінюватися відносно курсу гривні до долару США, встановленого НБУ на день повернення позики.
За наведених обставин, позивач вважав, що наявні підстави для стягнення коштів в розмірі 260 198,40 грн, становить різницю зміни встановленого НБУ курсу гривні до долара США на день подання позову до суду та на день ухвалення судового рішення про стягнення боргу за договором позики (497 395 (19 200 доларів США х 25,906 курс НБУ на 05 вересня 2017 року дата подання позовної заяви) - 237 196,80 (19200 доларів США х 12,354 курс НБУ на 06 серпня 2014 року - день ухвалення судового рішення).
Крім того, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, з підстав, передбачених статтею 625 ЦК України, просив стягнути 3 % річних від простроченої суми за період з 05 вересня 2014 року по 05 вересня 2017 року в розмірі 44 765,60 грн.
Також з підстав, передбачених статтею 1048 ЦК України, позивач просив стягнути заборгованість по процентах від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 286 873,00 грн.
З урахуванням уточнення позовних вимог ОСОБА_5 просив:
визнати ОСОБА_3 солідарним боржником за договором позики від 05 серпня 2009 року;
            стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість суми різниці зміни встановленого Національним банком України курсу гривні до долара США на суму основного боргу, яка складає 260198,4 грн;
            стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість в розмірі трьох процентів річних від простроченої суми, що складає 44 765,60 грн, є еквівалентом 1728 дол. США;
            стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість по процентах від суми позики на рівні ставки НБУ за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, що складає 286 873 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_3 солідарним боржником за договором позики від 05 серпня 2009 року, посвідченим Макаренком В. М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 1049.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 різницю зміни встановленого Національним банком України курсу гривні до долара США на суму основного боргу у сумі 260 198,40 грн, заборгованість у розмірі 3 % річних від простроченої суми боргу у сумі 44 765,60 грн та заборгованість по процентах від суми позики на рівні ставки НБУ за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сумі 286 873,00 грн, а всього - 591 837,00 грн, судовий збір у сумі 5 918,37 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені відповідними засобами доказування, беручи до уваги наявність згоди дружини на укладення договору позики та невиконання ОСОБА_6 взятих на себе зобов`язань, наявність судового рішення про стягнення боргу, яке не виконано.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_3  задоволено частково.
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року скасовано. 
Позов задоволено частково. 
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 22 446,49 грн. 
У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 224,46 грн. Компенсовано ОСОБА_3 судовий збір в сумі 2 644,40 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки грошове зобов`язання виникло на підставі судового рішення у справі, що стосувалося заявлених вимог лише до ОСОБА_2 , то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог заявлених до ОСОБА_3 як солідарного боржника з підстав, передбачених нормами СК України. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до статті 526, 599 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2020 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року та залишити в силі заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про неналежне повідомлення сторін. Крім того, порушено пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Разом з цим, спір між сторонами стосується не тільки стягнення компенсаційних втрат, але насамперед визнання ОСОБА_3 солідарним боржником за договором позики від 05 серпня 2009 року. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, «у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники». Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №466/3239/14-ц. Таким чином, з урахуванням того, що грошові кошти, отримані за договором позики, є спільною сумісною власністю подружжя, та дружина надала згоду на укладення договору позики, у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникає солідарне зобов`язання перед ОСОБА_5 з повернення грошових коштів еквівалентно 19 200 дол. США за договором позики від 06 серпня 2009 року та сплати трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Висновки суду апеляційної інстанції про те, що грошове зобов`язання виникло на підставі судового рішення у справі, що стосувалося заявлених вимог лише до ОСОБА_2 , є помилковим, оскільки відповідно до статті 451 ЦК України солідарний обов`язок виникає у випадках встановлених договором або законом.
Крім того, відмова позивачу у компенсаційних витратах, передбачених пунктом 1.1 договору позики, змінює зобов`язання відповідача за договором позики, що є неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статтей 526, статті 1046 ЦК України. 
Не повернення грошових коштів порушує право позикодавця на розпорядження власними грошовими коштами. Така правова позиція суду першої інстанції узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 545/2439/13-ц, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16, від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. 
Скасовуючи судове рішення в частині стягнення процентів за договором позики відповідно до статті 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ, позивачу надається незаконне право користуватися чужими грошовими коштами безоплатно, що в свою чергу є порушенням принципу справедливості, тому суд першої інстанції правильно задовольнив вимоги про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ.
Суд апеляційної інстанції погодився з тим, що позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Проте, в цій частині зазначив, що вимоги позивача про стягнення відсотків за статтею 625 ЦК України підлягають частковому задоволенню. З такою позицією суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки право на компенсацію за прострочення виконання грошового зобов`язання виникає не з моменту набрання рішення суду законної сили, а з моменту порушення виконання грошового зобов`язання, тому компенсація повинна розраховуватися від суми невиконаного грошового зобов`язання відповідно до договору позики.  
Крім того, суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, оскільки не звернув увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, якими б підтверджувалося повноваження адвоката Бреус Є. В. щодо представництва інтересів ОСОБА_2 .
Аргументи учасників справи 
У травні 2020 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7  подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року без змін.
Відзив мотивований тим, що матеріалами справи підтверджується, що суду було відомо те, що ОСОБА_3 вибула з місця реєстрації проживання, однак суд першої інстанції не здійснював виклик відповідача через  оголошення у пресі, що є порушенням норм процесуального права. Крім того, є справедливим та законним висновок суду апеляційної інстанції про те, що визнання нечинною ухвали суду від 01 листопада 2019 року, наявність якої надала право ОСОБА_3 звернутися до суду з апеляційною скаргою, не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав та доступу до правосуддя, закріпленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Щодо позовних вимог про визнання солідарним боржником, то позивач, заявляючи позов у 2010 році, пред`явив вимоги до ОСОБА_2 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 серпня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики 05 серпня 2009 року. Таким чином, позивач використав право в судовому порядку стягнути заборгованість за договором позики з боржника - ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 будь-яких вимог пред`явлено не було.
Щодо стягнення курсової різниці, то суд апеляційної інстанції правомірно скасував рішення суду першої інстанції, застосувавши правову позицію Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 331/4387/16-ц.
Щодо стягнення відсотків за статтею 1048 ЦК України, то постанова суду апеляційної інстанції є законною та прийнятою з урахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. 
Щодо твердження позивача про помилковість та неправильність перерахунку трьох процентів річних, то суд апеляційної інстанції, враховуючи позицію Верховного Суду, вірно визначив суму та період нарахування 3 % річних (з моменту набрання рішення законної сили до дати, визначеної позивачем) та виніс законне та обґрунтоване рішення.
Щодо посилання позивача на відсутність підстав для застосування позовної давності, то докази пропуску позовної давності ОСОБА_5 є самостійною підставою відмови у позові, проте, така заява судом апеляційної інстанції не розглядалася у зв`язку з відмовою в задоволенні позову з інших підстав. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.
У травні 2020 року матеріали цивільної справи № 753/17559/17 надійшли до Верховного Суду та 18 травня 2020 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
В ухвалі Верховного Суду від 30 квітня 2020 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права (частину третю статті 367 ЦПК України) без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412цс16, від 27 квітня 2016 року у справі 6-486цс16, від 14 вересня 2016 року у справі 6-539цс16, від 09 серпня 2017 року у справі №545/2439/13-ц; у постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі 466/3239/14-ц; від 17 квітня 2018 року у справі 200/11343/14-ц; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі 200/11343/14-ц; помилкове застосування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Фактичні обставини
Суди встановили, що згідно договору позики від 05 серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), посвідченого 05 серпня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко В. М. за реєстровим № 1049, ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 147 580,80 грн, що станом на день підписання договору становило 19200,00 доларів США, які позичальник (відповідач) зобов`язався повернути до 05 серпня 2010 року включно, без сплати відсотків за користування грошовими коштами (п.1 Договору).
Згідно пункту 1.1 Договору сторони домовились про те, що у разі зміни курсу НБУ на день повернення позики сума буде змінюватись відповідно до курсу гривні до долара США, встановленого Національним Банком України на день повернення позики.
Згідно пункту 3 Договору грошові кошти, зазначені в пункті 1 даного Договору, передані позичальнику до підписання даного Договору, і підписання даного Договору сторонами підтверджує даний факт.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного договору від 05 серпня 2009 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.  
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 серпня 2014 року позовні вимоги позивача було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суму заборгованості за договором позики та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 265 660,41 грн.
Матеріали справи не містять доказів виконання ОСОБА_2 рішення суду про стягнення з нього боргу за договором позики в сумі 265 660,41 грн.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Судами встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 серпня 2014 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 265 660,41 грн.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року у справі № 514/259/16-ц (провадження № 61-45090св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «доводи позивача фактично вказують на залежність розміру кредитної заборгованості від курсової різниці грошових валют, зазначених у кредитному договорі. Кредитор, який сам визначив заборгованість у національній грошовій одиниці, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступу від нього. У справі, яка є предметом касаційного перегляду, позивач як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України, самостійно визначивши спосіб захисту порушеного права, у травні 2015 року направив відповідачам вимогу про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором та звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маринець О. С. із заявою про вчинення виконавчого напису, визначивши у цій заяві заборгованість за кредитним договором у національній грошовій валюті України гривні, та вказавши, що саме 290 022,81 грн є повним розміром заборгованості, з яких: 221 614,54 грн - дострокове повернення суми невиплаченого кредиту (основна заборгованість), 36 795,98 грн - несплачені чергові платежі, 6 611,08 грн - штрафні санкції відповідно до пункту 8.3 договору, 597,37 грн - витрати, понесені з метою повернення простроченої заборгованості позичальника відповідно до договору, 24 403,84 грн - штраф у розмірі 20 % від суми кредиту за порушення терміну дострокового повернення кредиту на вимогу компанії до суми заборгованості. Таким чином, ураховуючи умови кредитування, подальша зміна визначеної вище банком заборгованості залежно від курсової різниці грошових валют є необґрунтованою».
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування позикою поза межами строку договору та стягнення курсової різниці, а доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні.
В той же час не можна погодитись з висновками апеляційного суду в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_3 солідарним боржником та стягнення 3% річних.
Відповідно  до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 в тому числі, просив стягнути солідарно заборгованість в розмірі 3 % річних від простроченої суми.
Задовольняючи частково позовні вимоги та наводячи розрахунок 3 % річних, суд апеляційної інстанції виходив з суми заборгованості, встановленої рішенням суду.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Але суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_5 в позовній заяві пов`язував наявність підстав для нарахування 3 % річних не з невиконанням рішення суду, а з невиконанням грошового зобов`язання за договором позики.
Отже, апеляційний суд належним чином не з`ясував обставини справи, не перевірив підстави позову та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення 3 % річних.
В іншій частині доводи касаційної скарги безпідставні.
Позивач в касаційній скарзі вказує на те, що висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про дату та час судових засідань у суді першої інстанції, необґрунтовані.
Але судом вірно встановлено, що відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи у суді першої інстанції у матеріалах справи відсутні. Відповідач не отримувала копії позовної заяви та копії заочного рішення суду першої інстанції.
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
За таких обставин та з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року у справі № 514/259/16-ц (провадження № 61-45090св18), доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення в частині позовних вимог солідарне стягнення 3 % річних постановлено без додержання норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржене судове рішення в цій частині скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині оскаржене судове рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_5 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості в розмірі трьох процентів річних від простроченої суми, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишити без змін.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 рокув скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    І. О. Дундар
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко 
 
                                                                                       Є. В. Краснощоков
 
                                                                                       М. М. Русинчук
 
М. Ю. Тітов