Ухвала 
19 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 331/2610/17
провадження № 61-2692ск21
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 січня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,
ВСТАНОВИВ:
18 лютого 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення.
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху з підстав невідповідності касаційної скарги вимогам статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Зокрема, встановлено, що на порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України заявник у касаційній скарзі не вказав підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). Крім того, заявником сплачено судовий збір за подання касаційної скарги не в повному обсязі. 
У касаційній скарзі заявник посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неврахування апеляційним судом судової практики (постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 816/1767/17), проте не конкретизував підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
Для усунення зазначеного вище недоліків заявнику надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, а також попереджено про наслідки невиконання ухвали.
Як убачається з матеріалів касаційного провадження копію ухвали Верховного Суду від 05 березня 2021 року надіслано заявнику на вказану в касаційній скарзі адресу засобами поштового зв`язку та вручено 19 березня 2021 року. Строк виконання ухвали сплив 29 березня 2021 року.
01 квітня 2021 року на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху заявник надіслав уточнену касаційну та доплатив судовий збір.
Проте заявник не виконав повністю вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху.
В уточненій касаційній скарзі заявник зазначив, що підставою для касаційного оскарження є пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України - необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Проте заявник не зазначив від якого саме висновку та щодо застосування якої норми права необхідно відступити, у якій спосіб та щодо яких правовідносин апеляційний суд застосував цей висновок, який правовий висновок необхідно сформулювати після відступлення від попереднього висновку, як це вплине на вирішення спору у цій справі.
Водночас, посилаючись на неврахування апеляційним судом висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 816/1767/17, заявник не зазначив чи оскаржується рішення з підстав пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Таким чином, ухвала Верховного Суду від 05 березня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху у повному обсязі не виконана, а отже, не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, що перешкоджає суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Отже, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.
Тому касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає визнанню неподаною та поверненню заявнику.
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 січня 2021 року вважати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             В. В. Яремко