Ухвала
Іменем  України 
 
28 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 756/2505/15
провадження № 61- 8351ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про видачу дубліката виконавчого листа,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа  № 2/756/2379/15, виданого 07 вересня 2015 року Оболонським районним судом міста Києва на виконання рішення цього ж суду від 30 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по сплаті аліментів у сумі 111 521, 53 грн і неустойку за несплату аліментів в розмірі 11 552, 00 грн, обґрунтовуючи її тим, що оригінал виконавчого листа було втрачено.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року, заяву задоволено, видано дублікат виконавчого листа № 2/756/2379/15 від 07 вересня 2015 року, виданого Оболонським районним судом міста Києва на виконання рішення від 30 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по сплаті аліментів та неустойки.
17 травня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фогель В. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасуватиухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Свої вимоги заявник обґрунтовує неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, зазначає, що ОСОБА_3 не надала належних доказів втрати оригіналу виконавчого листа, суди не перевірили його втрату та відсутність в матеріалах виконавчого провадження. Крім того, стягувачем не зазначено поважних причин пропуску строку для пред`явлення його до виконання та не надано доказів причин, з яких вона не зверталася до суду із відповідною заявою протягом тривалого часу, а також пропустила строк для звернення до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа і не просила його поновити, тому вважає оскаржені рішення прийнятими з порушенням норм процесуального права.
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої  статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час пред`явлення заявницею виконавчого документа до виконання), строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Згідно частини п`ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
У підпункті 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.
Судами встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по сплаті аліментів у сумі 111 521, 53 грн та неустойку за несплату аліментів в розмірі 11 552, 00 грн, на виконання якого було видано виконавчий лист від 01 вересня 2015 року.
22 березня 2016 року ОСОБА_3 пред`явила виконавчий лист до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, та 02 червня 2016 року було відкрито виконавче провадження.
04 квітня 2018 року постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої службиу м. Києві ЦМУ МЮ м. Київ вказаний виконавчий лист було повернуто.
22 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа.
Згідно довідки Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11 лютого 2019 року вбачається, що Оболонський районний відділ державної виконавчої службим. Київ підтверджує, що в процесі примусового виконання було втрачено виконавчий лист у справі № 2/756/2379/16 від 01 вересня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості по аліментам, і у зв`язку із втратою виконавчого листа він не перебуває на виконанні в Оболонському районному відділі державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві.
Апеляційним судом встановлено, що заявниця у належні строки пред`явила виконавчий лист до виконання, тому строк пред`явлення виконавчого документа до виконання є таким, що перервався. У подальшому оригінал виконавчого листа був втрачений під час його виконання, що підтверджується відомостями з Державної виконавчої служби, і заявниця в належні строки звернулася до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа, а місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про видачу дубліката цього виконавчого документа.
Доводи ОСОБА_1 щодо не надання заявницею належних доказів втрати оригіналу виконавчого листа, а також не зазначення причини втрати виконавчого листа, спростовані матеріалами справи, крім того письмовими доказами підтверджується факт втрати оригіналу виконавчого листа саме під час виконання, доказів отримання заявницею оригіналу виконавчого листа після його повернення не надано.
Твердження апелянта про те, що заявницею пропущено строк для звернення до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа, визнано безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються встановленими у справі обставинами, оскільки 02 червня 2016 року було відкрито виконавче провадження, 04 квітня 2018 року виконавчий лист було повернуто і 22 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернулася із заявою про видачу дубліката виконавчого листа.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,    є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються висновками судів, викладеними в ухвалі суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції.  
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішення не впливають, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про видачу дубліката виконавчого листа відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            
І. О. Дундар
                                                                                                
Є. В. Краснощоков