ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/2086/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді            Оксененка О.М.,
суддів:            Лічевецького І.О.,
   Мельничука В.П.,
При секретарі:                                   Лещенко В.С.,

За участю представника позивача:      Ноготкової С.В.,

За участю представника відповідача:  Пущук М.В., 

  розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України    до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Державний спеціальний проектний інститут Міністерства внутрішніх справ України звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просило: визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № 00000540702 від 08 жовтня 2020 року, яким Державному спеціальному проектному інституту Міністерства внутрішніх справ України донараховане податкове зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 2 400 000 грн. та штрафні санкції у сумі 600 000 грн., яке винесено ГУ ДПС у м. Києві на підставі висновків Акту про результати документальної позапланової виїзної перевірки № 48/26-15-07-02-06/08581887 від 11.09.2020.
Позов обґрунтовано безпідставністю висновків податкового органу, викладених в Акті перевірки та як наслідок - винесення протиправного податкового повідомлення-рішення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №00000540702 від 08 жовтня 2020 року, яким Державному спеціальному проектному інституту Міністерства внутрішніх справ України донараховане податкове зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 2 400 000 грн. та штрафні санкції у сумі 600 000 грн., яке винесено ГУ ДПС у м. Києві на підставі висновків Акту про результати документальної позапланової виїзної перевірки № 48/26-15-07-02-06/08581887 від 11.09.2020.
Головне управління Державної податкової служби у місті Києві, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки податковим органом виконано вимоги Податкового кодексу України щодо повідомлення про проведення перевірки, оформлення результатів такої перевірки, відтак відсутні підстави вважати таку переірку незаконною.
Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що будь-які зобов`язання контрагента позивача - ПАТ «Київміськбуд-1» перед позивачем, які виникли на підставі договору про придбання адміністративної (нежитлової) будівлі - відсутні, з огляду на наявність судових рішень, якими визнано відсутність дебіторської заборгованості перед позивачем.
Оскільки позивачем у жовтні 2019 року не було відкориговано податковий кредит у сумі 2   400 000 грн за результатами проведеної інвентаризації згідно протоколу інвентаризаційної комісії від 18.10.2019, вказане свідчить про правомірність податкового повідомлення-рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що на даний час Міністерство внутрішніх справ продовжує вживати заходів щодо повернення у власність позивача нежитлової будівлі згідно договору про придбання адміністративної (нежитлової) будівлі № 30/12 від 30.12.2009, та позивач продовжує обліковувати вказану заборгованість на рахунках бухгалтерського обліку.
Враховуючи, що позивач не списував вказану заборгованість перед ПАТ «Київміськбуд-1», відтак підстави про порушення позивачем норм пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України у даному випадку - відсутні.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, податковим органом на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві № 5459 від 28.08.2020 року відповідно до підпункту 78.1.7. пункту 78.1. статті 78 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2017 по 04.09.2020, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2017 по 04.09.2020 та іншого законодавства, за наслідками якої складено Акт № 48/26-15-07-02-06/08581887 від 11.09.2020 року (далі - Акт перевірки).
Під час проведення перевірки контролюючим органом встановлено наступні порушення:
- п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI зі змінами, в результаті чого занижено податок на додану вартість в жовтні 2019 року на суму 2 400 000 гривень;
- п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 з урахуванням пп. 168.1.5. п. 168.1. с. 168, пп. 168.4.1. п. 168.4. ст. 168, пп. 168.4.4. п. 168.4. ст 168 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI зі змінами, в результаті чого несвоєчасно було сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 55 213,53 грн., (а саме за січень 2017 - 6 529,57 грн., за лютий 2018 - 2102,78 грн., за березень 2018 - 4 936,04 грн., за квітень 2018 - 5 609,85 грн., за лютий 2019 - 5 464,54 грн., за березень 2019 = 9 299,90 грн., квітень 2019 - 21 271,15 грн.);
- пп. 168.1.1., п.п. 168.1.2., пп. 168.1.5. п. 168.1. ст. 168, пп. 168.4.4. п. 168.4. cт. 168,  пп. 1.6. п. 16 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, щодо несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) до бюджету утримані суми військового збору у сумі - 1 184,48 грн., (а саме за квітень 2019 - 1 184,48 грн.);
- пп. 164.2.1. п. 164.2. ст. 164, cт. 167, пп. 168.1.1. п. 168.1. ст. 168 пп. 171.1. ст. 171, із врахуванням пп. 14.1.180, пп. 14.1.195, пп. 14.1.222 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України від 01.12.2010 № 2755-V1 зі змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті до бюджету податку на доходи фізичних осіб на суму 1 908,00 гривень;
- пп. 1.1, пп. 1.3., пп. 1.5. п. 16 підрозділу 10 розділу XX, пп. 164.2.1. п. 164.2. ст. 164, ст. 167, пп. 168.1.1 п. 168.1. ст. 168, пп. 171.1. ст. 171 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI зі змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті до бюджету військового збору на суму 159,00 грн.;
- п.1 частини другої ст. 6, п. 1 частини першої статті 7 та п. 5 статті 8 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено зобов`язання по сплаті єдиного внеску на загальну суму 2 332,00 гривень.
За результатами розгляду заперечень, згідно листа №134420/10/26-15-07-02-06 від 29.09.2020 року висновки Акту було залишено без змін, а заперечення без задоволення.
У подальшому, контролюючим органом винесено податкове повідомлення- рішення №00000540702 від 08 жовтня 2020 року, яким позивачу було донараховане податкове зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 2 400 000 грн. та штрафні санкції у сумі 600 000 грн.
Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Акт перевірки №48/26-15-07-02-06/08581887 від 11.09.2020 в частині висновків на підставі яких прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві №00000540702 від 08 жовтня 2020 року є необґрунтованим та таким, що суперечить законодавству, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У силу вимог частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема: визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, з 01 січня 2011 року регулює Податковий кодекс України.
У силу вимог пп.14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України - податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду.
Підпунктом «а» п. 198.1, п.198.2, п.198.3 статті 198 ПК України закріплено право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
При цьому, на момент виникнення права позивача на податковий кредит діяв Закон України «Про податок на додану вартість».
Згідно із пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку, придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.
Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»       передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).
У відповідності до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).
Таким чином, необхідною умовою для формування валових витрат та віднесення до податкового кредиту сплачених у ціні товарів (робіт, послуг) сум податку на додану вартість є факт їх придбання з метою використання в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку.
Вирішуючи справи із застосуванням наведених правових норм, Верховний Суд у постановах від 27 лютого 2020 року (справи № 813/7081/14, № 814/120/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 813/4079/15), від 10 вересня 2019 року (справа №814/2412/17) визнав, що наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами.
Як свідчать матеріали справи, між позивачем та ПАТ «Київміськбуд-1» було укладено (надалі - Договір).
Відповідно до п. 2.1 Договору загальна вартість адміністративної (нежитлової) будівлі становить 12 000 000,00 гривень, крім того ПДВ - 2 400 000,00 гривень, загальна вартість - 14 400 000,00 гривень.
На виконання умов вказаного Договору позивач здійснив оплату адміністративної (нежитлової) будівлі на загальну суму 14 400 000,00 гривень, в тому числі ПДВ - 2 400 000,00 гривень, що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 2 від 21.01.2010 на суму 2 800 000 грн., в тому числі ПДВ 466 666 грн. 67 коп.; № 3 від 22.01.2010 на суму 2 800 000 грн., в тому числі ПДВ 466 666 грн. 67 коп.; № 4 від 25.01.2010 на суму 2 800 000 грн., в тому числі ПДВ 466 666 грн. 67 коп.; № 5 від 22.01.2010 на суму 2 800 000 грн., в тому числі ПДВ 466 666 грн. 67 коп.; № 9 від 26.01.2010 на суму 2 800 000 грн., в тому числі ПДВ 466 666 грн. 67 коп.; № 10 від 27.01.2010 на суму 400 000 грн., в тому числі ПДВ 66 666 грн. 67 коп.
У свою чергу, ПАТ «Київміськбуд-1» на адресу позивача були виписані податкові накладні № 9 від 21.01.2010, № 10 від 22.01.2010, № 11 від 25.01.2010, № 12 від 26.01.2010, № 13 від 27.01.2010.
Разом з тим, внаслідок неналежного виконання ПАТ «Київміськбуд-1» своїх зобов`язань за вище вказаним Договором, заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України та Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Київміськбуд-1» про розірвання договору та стягнення 14 400 000 гривень.
У свою чергу, 13.03.2013 Господарським судом міста Києва було прийнято рішення у справі № 5011-51/9887-2012, яким позовні вимоги - задоволено, розірвано договір №30/12 від 20.12.2009, укладений між Державним спеціальним проектним інститутом Міністерства внутрішніх справ України та Приватним акціонерним товариством «Київміськбуд-1». Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київміськбуд-1» з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання судового рішення на користь Державного спеціального проектного інституту Міністерства внутрішніх справ України.
Крім того, позивачем було подано позов до Господарського суду міста Києва, в якому останній просив зобов`язати ПАТ «Київміськбуд-1» передати позивачу по акту прийому-передачі всю проектно-кошторисну та дозвільну документацію щодо адміністративної (нежитлової) будівлі, площею 2632 м.кв., яка знаходиться за адресою: вул. Маршала Тимошенка, 21 в м. Києві, а також декларацію (дозвіл) про початок будівельних робіт та документи, що підтверджують право користування (договір оренди) земельної ділянки, на якій дана будівля знаходиться, однак рішенням Господарського суду міста Києва від 22 червня 2017 року у справі № 910/6701/17 у задоволенні вказаного позову відмовлено з огляду на прийняття Господарським судом міста Києва рішення від 13.03.2013 № 5011-51/9887-2012.
Втім, судом першої інстанції вірно зауважено, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано докази виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2013 № 5011-51/9887-2012 щодо стягнення на користь позивача 14 400 000 грн.
Відтак, вказане свідчить про необгрунтованість висновків відповідача щодо відсутності дебіторської заборгованості ПАТ «Київміськбуд-1» перед позивачем.
Посилання податкового органу в Акті перевірки на відсутність дебіторської заборгованості з огляду на рішення від 27.12.2012 по справі № 5011-44/18931-2012, яким ПАТ «Київміськбуд-1» рішенням визнано банкрутом, колегія суддів оцінює критично, так як вказаним рішенням лише порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «Київміськбуд-1», та визнано банкрутом лише згідно з постановою Господарського суду міста Києва від 16.05.2016 у справі № 5011-44/18931-2012.
Як вказує позивач, сплив позовної давності не припиняє сам факт існування заборгованості, а лише виключає можливість її стягнення в судовому порядку, тому позивач продовжує вказану заборгованість обліковувати на рахунках бухгалтерського обліку, і зазначена дебіторська заборгованість не є списаною.
При цьому, апелянт посилається на те, що в разі списання дебіторської заборгованості, яка виникла внаслідок попередньої оплати товарів, які поставлені не були, факт придбання таких товарів (робіт, послуг), як це передбачено п. 198.3 ст. 198 Кодексу, відсутній, тому відповідно відсутнє право платника податку на податковий кредит за такими товарами.
У той же час, посилання на п. 198.3 ст. 198 ПК України, згідно якого, як вказує податковий орган, «у разі попередньої оплати товарів/послуг, які не були поставлені в межах строку позовної давності, відсутній факт придбання таких товарів/послуг» колегія суддів вважає помилковими, так як даний пункт Податкового кодексу України, в тому числі, в редакції, як діяла в період виявленого відповідачем порушення позивачем, не містить даної норми.
Слід звернути увагу, що підпунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
У свою чергу, Міністерство внутрішніх справ України та Прокуратура міста Києва продовжують вживати заходів для повернення у власність позивача зазначеної вище нежитлової будівлі, й заборгованість в розмірі 14 400 000 гривень, втім на дату розгляду справи та прийняття рішення позивачем не отримана.
Окрім того, відповідачем не надано документів, якими би підтверджувалось прощення боргу та/або списання позивачем заборгованості на користь ПАТ «Київміськбуд - 1».
У свою чергу, порядок коригування податкових зобов`язань та податкового кредиту встановлений ст. 192 Податкового кодексу України.
Так, у редакції на час набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 13 березня 2013 року по справі № 5011-51/9887-2012 пункт 192.1 ст. 192 Податкового кодексу України, передбачав, що якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню.
Відповідно до пп. 192.1.1 ПК України якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то:
а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок, та надсилає отримувачу розрахунок коригування податку;
б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв`язку з отриманням таких товарів/послуг.
пп. 192.1.2 ПК України якщо внаслідок такого перерахунку відбувається збільшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то:
а) постачальник відповідно збільшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок, та надсилає отримувачу розрахунок коригування податку;
б) отримувач відповідно збільшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення перерахунку.
Згідно п.192.3 статті 192 ПК України результат перерахунку податкових зобов`язань і податкового кредиту постачальника та отримувача відображається у складі податкової декларації за звітний податковий період у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.
З огляду на вищевикладене, коригування податкових зобов`язань та податкового кредиту здійснюється, якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг.
Однак, між позивачем та ПАТ «Київміськбуд-1» не відбувалося зміни компенсації вартості товару, перегляд цін, повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, повернення постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг тощо, та ПАТ «Київміськбуд-1» так і не повернув попередню оплату. 
У свою чергу, посилання апелянта на не відкоригування позивачем податкового кредиту в жовтні 2019 року у сумі 2 400 000 грн. за результатами проведеної інвентаризаційної комісії від 18.10.2019 колегія суддів не приймає до уваги, так як нормами Податкового кодексу України не передбачено здійснення коригування податкового кредиту, у зв`язку з проведенням інвентаризації та відображення в протоколі інвентаризації дебіторської заборгованості, за якою сплинув строк позовної давності.
Окрім того, судом першої інстанції вірно звернуто увагу на сплив граничного строку, передбаченого п. 102.1. ст. 102 Податкового кодексу України, з огляду на наступне.
Так, у відповідності до п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.
Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Враховуючи, що договір про придбання адміністративної (нежитлової) будівлі №30/12 від 30.12.2009, укладений між позивачем та ПАТ «Київміськбуд-1», було розірвано рішенням Господарського суду міста Києва від 13 березня 2013 року по справі №5011-51/9887-2012, граничний строк подання декларації з ПДВ за квітень 2013 року сплив 20 травня 2013 року.
Відповідно, закінчення 1095 дня що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації відбулося 20.05.2016, втім протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначив суму грошових зобов`язань з ПДВ по спірних правовідносинах.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення № 00000540702 від 08 жовтня 2020 року є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя           О.М. Оксененко

Судді          І.О. Лічевецький

                                                                                              В.П. Мельничук