Дата документу 25.05.2021 Справа № 337/4107/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №337/4107/20        Головуючий у 1 інстанції: Сидорова М.В.
Провадження № 22-ц/807/2025/21-2        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» травня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Маловічко С.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 22.10.2007 року у розмірі 133506,91 грн., яка складається з: 68200,36 грн. – тіло кредиту, 23831,20 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України, 41475,35 грн. – заборгованість за пенею за період з 22.10.2007 року по 31.08.2019 року, та судові витрати в розмірі 2102 грн.
15 лютого 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог та просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 22.10.2007 року у розмірі 92031,56 грн., яка складається з: 68200,36 грн. – тіло кредиту, 23831,20 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України, та судові витрати в розмірі 2102 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 22.10.2007 року в сумі 68200,36 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1557,80 грн., а всього: 69758 грн. 16 коп. ?
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

19 березня 2021 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.
В обґрунтування заяви зазначив, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, проте не вирішено питання про стягнення з банку на його користь суми витрат на правничу допомогу.
ОСОБА_1 уклав договір про надання правничих послуг з ТОВ «ЮК «Монополія».
Відповідно до акту-прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) та опису робіт від 17 березня 2021 року виконавцем були надані клієнту послуги на загальну суму 40 000 грн.
Просив ухвалити додаткове рішення суду, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ТОВ «ЮК «Монополія» правничу допомогу в розмірі 40 000 грн.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Рогозіна О.В. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не залишення судом першої інстанції відзиву на позовну заяву без руху у зв`язку із не зазначенням попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, укладання договору про надання правничих послуг з ТОВ «ЮК «Монополія», керівником якого є адвокат Рогозін О.В., надання послуг на суму гонорару 40 000 грн., просив скасувати ухвалу та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суду, суд першої інтенції виходів з відсутності підстав для стягнення компенсації на користь особи, яка не є стороною у справі, при цьому зазначив про ненадання заяви про відшкодування судових витрат протягом розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч.ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України).

За приписами статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). 

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Матеріалами справи підтверджено, що в жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року позов задоволено.

В грудні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

13 січня 2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав контррозрахунок заборгованості.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 по перегляд заочного рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року задоволено. Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2020 року скасовано, призначено справу до нового розгляду.

18 січня 2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 приймав участь в судових засіданнях 02 лютого 2021 року, 25 лютого 2021 року.

17 березня 2021 року у справі ухвалено рішення суду про часткове задоволення позову.

19 березня 2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ТОВ «ЮК «Монополія» правничу допомогу в розмірі 40 000 грн., до якої долучив договір про надання юридичних послуг від 12 листопада 2020 року між ТОВ «Юридична компанія «Монополія» та ОСОБА_1 , акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 17 березня 2021 року, розрахунок суми судових витрат, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, опис робіт, від 17 березня 2021 року.

Таким чином, в порушення вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України ані ОСОБА_1 , ані його представником ОСОБА_2 не було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, незважаючи на те, що в договорі про надання юридичних послуг від 12 листопада 2020 року, який був наданий лише із заявою про ухвалення додаткового рішення, визначена вартість робіт за даним договором – 40 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про не залишення судом першої інстанції відзиву на позовну заяву без руху у зв`язку із не зазначенням попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, є неприйнятними, оскільки нормами ЦПК України не передбачено такі дії суду.

Також, в заяві представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив стягнути компенсацію витрат на правничу допомогу на користь ТОВ «Юридична компанія «Монополія», яке не є стороною у справі.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами.

За приписами ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач.

В той же час ані адвокат Рогозін О.В., ані ТОВ «Юридична компанія «Монополія» у цій справі не мають статус ані позивача, ані відповідача у справі, а тому не можуть бути отримувачем компенсації витрат на правничу допомогу.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо укладання договору про надання правничих послуг з ТОВ «ЮК «Монополія», керівником якого є адвокат Рогозін О.В., не спростовують висновків суду, оскільки не мають правового значення.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що договір про надання юридичних послуг від 12 листопада 2020 року містить розбіжності щодо порядку сплати гонорару адвоката.

Так, пунктом 2.3 вказаного договору передбачено, що гонорар адвоката стягується відповідно до розрахунку суми судових витрат з опонента по справі – АТ КБ «ПриватБанк».

В той же час, згідно з п. 4.1 договору гонорар за виконання вказаного договору стягується з відповідача у порядку відшкодування правничої допомоги, передбаченому ч. 2 ст. 137 ЦПК України.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не має, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 27 травня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       С.В. Маловічко