ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2021 р.	Справа № 480/1450/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С
представник позивача Іванцов Я.І.
представник відповідача Лисиця Д.А.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції  у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО ГРУП" на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2020, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми, повний текст складено 23.11.20 року по справі № 480/1450/20
          за позовом           Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО ГРУП"  
          до           Управління Держпраці у Сумській області                   
          про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСО ГРУП", звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Сумській області, в якому просив суд:  визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № СМ2356/1627/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2020 р.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО ГРУП"  задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу уповноваженими особами від 31.01.2020 року № СМ2356/1627/АВ/П/ТД-ФС в частині застосування штрафних санкцій в розмірі 1 001 520,00 грн. (один мільйон одна тисяча п`ятсот двадцять гривень 00 коп.).
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
В  обґрунтування вимог апеляційної скарги  позивач  посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, норм матеріального  та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що на момент здійснення інспекційного відвідування, у позивача були відсутні порушення вимог трудового законодавства. Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що цивільно-правові угоди, укладені позивачем з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - мають ознаки трудового договору. 
Позивач вважає, що на зазначених осіб, які виконували зобов`язання за вказаними цивільно-правовими угодами, не поширювалися правили внутрішнього трудового розпорядку, виконавці робіт не приймались для виконання робіт за певною посадою, кваліфікацією, при цьому їхня робота не відображалась в табелі обліку використання робочого часу на підприємстві, а винагорода нараховувалась на підставі актів виконаних робіт. Аналіз змісту укладених між позивачем та вказаними особами договорів та складених на їх виконання актів прийняття робіт, а також нарядів (доручень) дають підстави для висновку, що останні перебувають поза межами правового регулювання трудового законодавства, адже містять умову щодо оплати виконаних робіт залежно від даних акту виконаних робіт, який, у свою чергу складається на підставі наряду із визначенням обсягу робіт, та вартості кожної одиниці виготовлених деталей. 
Вказав на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував в якості доказів завдання замовника до Цивільно-правових угод  із зазначеними фізичними особами, оскільки в них чітко визначено найменування послуг (розкрій деталей), кількість одиниць замовлення, ціну за одиницю вироба, строки виготовлення та передачі результату за актом. Тож ці завдання замовника до цивільно-правових угод є доказом того, що відносини носили характер саме цивільно-правових відносин, а не трудових. Також зазначив, що виконання послуг з розкрою деталей одягу цілком відповідає характеру виробничої діяльності позивача, оскільки без розкроєних деталей одягу неможливо пошити готові вироби.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення в цій частині та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Представник відповідача, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення в цій частині без змін.  
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Управління Держпраці у Сумській області видано наказ про проведення інспекційного відвідування № 1964 від 03.12.2019 та направлення № 686/2356 від 03.12.2019 на проведення інспекційного відвідування суб`єкта господарювання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісо Груп» (а.с. 124, т.1). Відповідно до виданого направлення контролю підлягали питання щодо дотримання трудового законодавства в частині належного оформлення трудових відносин.
За результатами інспекційного відвідування 10.12.2019 складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № СМ2356/1627/АВ, яким засвідчено порушення вимог додержання законодавства про працю, а саме частини третьої статті 24 КЗпП України щодо допущення працівників до роботи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (а.с. 11 - 20, т.1).
На підставі зазначеного Акту інспекційного відвідування відповідачем була прийнята Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами                                                     № СМ2356/1627/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2020 р., якою на позивача відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 1  502  280 грн. (а.с. 22 – 27, т.1).
Непогодившись з оскаржуваною постановою, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги щодо визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами СМ2356/1627/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2020 р. в частині застосування штрафу в сумі 1  001 520 грн., виходив з того, що відповідач не довів правомірності прийнятої ним постанови в частині застосування штрафу за допущення до роботи без укладення трудового договору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною та скасування  постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами СМ2356/1627/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2020 р. в частині застосування штрафу в сумі 500760 грн., суд першої інстанції виходив з того, що угоди, укладені позивачем з фізичними особами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не були спрямовані на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, а були пов`язані із самим процесом праці, що є характерним для трудових функцій.  Дії позивача щодо надання трудовим договорам форми цивільно-правового договору не спростувують самого характеру відносин між позивачем та зазначеними особами, як трудових.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто в частині відмови в задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" №877-V від 05.04.2007 року (далі - Закон №877-V).
Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 (далі - Положення №96) передбачено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (пп. 6 п. 4 Положення № 96).
Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці (пп. 5 пункту 6 Положення №96).
Пунктом 7 Положення № 96 встановлено, що Державна служба України з питань праці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Управління Держпраці у Сумській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.
Отже, відповідач у справі є суб`єктом владних повноважень, якому чинним законодавством України надані владні управлінські функції щодо реалізації державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України від 05 квітня 2007 р. № 877-ІV "Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі - Закон № 877) заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема Законом України від 8 вересня 2004 р. №1985-ІV "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці № 811947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі" та Законом України від 08.09.2004 № 1986 "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві".
Згідно з частиною п`ятою статті 2 Закону № 877 такий державний нагляд (контроль) здійснюється у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, із забезпеченням дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.
Як свідчать матеріали справи, підставою для прийняття оскаржуваної постанови слугував висновок відповідача про порушення позивачем вимог, частини третьої статті 24 КЗпП України щодо допущення працівників до роботи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1 статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.
Частиною 3 статті 24 КЗпП України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, нормами частин 1, 3 статті 24 КЗпП України встановлено два окремі юридичні факти, з якими пов`язується виникнення трудових правовідносин - укладення трудового договору і фактичний допуск працівника до роботи.
За змістом абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Відтак, за правилами КЗпП України допуск працівника до роботи без укладення трудового договору забороняється і порушення цієї заборони тягне за собою відповідальність для юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують відповідну найману працю, у вигляді штрафу, в розмірі, встановленому частиною 2 статті 265 КЗпП України.
При цьому, логіко-граматичне тлумачення норми статті 24 КЗпП України дає підстави для висновку, що порушення вимог частини 2 цієї статті матиме місце за умови встановлення факту неукладення трудового договору між такою особою і працівником та/або неповідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за умови фактичного виконання працівником трудових функцій.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.12.2019 по справі № 540/9431/18-а.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Також взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України. 
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється. Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
При цьому, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного суду від 24.10. 2019 по справі № №804/6962/17.
У ході інспекційного відвідування TOB «IСО ГРУП» 04.12.2019 було встановлено, що поряд з працівниками, що працюють на умовах трудового договору, виконували роботи наступні працівники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
TOB «IСО ГРУП» було надано копії цивільно-правових угод із зазначеними особами та акти приймання-передачі виконаних робіт до цивільно-правових угод (а.с. 55 – 91, т.1):
- цивільно-правова угода №01/07-4 від 01.07.2019 з ОСОБА_5 на виконання роботи (надання  послуги): розкрій швейних виробів згідно завдань Замовника. Термін дії угоди до 30.10.2019;
- цивільно-правова угода №01/11-3 від 01.11.2019 з ОСОБА_6 на виконання роботи (надання послуги): розкрій швейних виробів згідно завдань Замовника. Термін дії угоди до 31.01.2020;
- цивільно-правова угода №01/11-2 від 01.11.2019 з ОСОБА_7 на виконання роботи (надання послуги): розкрій швейних виробів згідно завдань Замовника. Термін дії угоди до 31.01.2020;
- цивільно правова угода №01/12-1 від 02.12.2019 з ОСОБА_15 на виконання роботи (надання послуги): розкрій швейних виробів згідно завдань Замовника. Термін дії угоди до 28.02.2020;
- цивільно-правова угода №01/12-3 від 02.12.2019 з ОСОБА_9 на виконання роботи (надання послуги): розкрій швейних виробів згідно завдань Замовника. Термін дії угоди до 28.02.2020;
- цивільно-правова угода №ісг02/09-2 від 02.09.2019 з ОСОБА_10 на виконання роботи (надання  послуги): розкрій швейних  виробів згідно завдань Замовника. Термін дії угоди до 31.12.2019;
- цивільно-правова угода №ісг02/09-1 від  02.09.2019 з ОСОБА_11 на виконання роботи (надання послуги): розкрій швейних виробів згідно завдань Замовника. Термін дії угоди до 31.12.2019;
- цивільно-правова угода №01/07-2 від 01.07.2019 з ОСОБА_12 на виконання роботи (надання послуги): розкрій швейних виробів згідно завдань Замовника. Термін дії угоди до 31.10.2019;
- цивільно-правова угода №01/12-2 від 02.12.2019 з ОСОБА_12 на виконання роботи (надання послуги): розкрій швейних виробів згідно завдань Замовника. Термін дії угоди до 28.02.2020.
Також, позивачем  було надано цивільно-правові угоди, укладені між ТОВ «ІСО ГРУП» і: 
- ОСОБА_3 № 1/11-4 від 01.11.2019, згідно якого виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи з розкрою швейних виробів згідно завдань Замовника. За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду згідно актів надання послуги (виконання робіт), термін дії угоди з 01.11.2019 до 28.02.2020 (а.с. 38 – 39, т.1). 
- ОСОБА_3 № 1/07-1 від 01.07.2019, згідно якого виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи з пошиття швейних виробів згідно завдань Замовника. За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду згідно актів надання послуги (виконання робіт), термін дії угоди з 01.07.2019 до 30.10.2019 (а.с. 40 – 41, т.1). 
- ОСОБА_4 № 1/12-4 від 02.12.2019, згідно якого виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи з розкрою швейних виробів згідно завдань Замовника. За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду згідно актів надання послуги (виконання робіт), термін дії угоди з 02.12.2019 до 28.02.2020 (а.с. 45 – 46, т.1). 
- ОСОБА_2 № 02/12-1 від 02.12.2019, згідно якого виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи з пошиття швейних виробів згідно завдань Замовника. За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду згідно актів надання послуги (виконання робіт), термін дії угоди з 02.12.2019 до 28.02.2020 (а.с. 48 – 49, т.1). 
- ОСОБА_1 № 1/11-1 від 01.11.2019, згідно якого виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи з розкрою швейних виробів згідно завдань Замовника. За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду згідно актів надання послуги (виконання робіт), термін дії угоди з 01.11.2019 до 31.01.2020. 
Позивачем також надано акти приймання-передачі виконаних робіт до вказаних цивільно-правових відносин  (а.с. 51 – 52, т.1). 
Крім того, відповідачу були наданні наступні документи: штатний розпис на 2019 рік, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, табелі обліку використання робочого часу за жовтень - листопад 2019 року, розрахункові-платіжні відомості за жовтень - листопад, відомості на виплату заробітної плати та винагороди по цивільно-правовим договорам за жовтень-грудень 2019 року, дані персоніфікованого обліку (звіт) за жовтень-листопад 2019 року, журнал реєстрації інструктажів з питань охорони праці та пожежної безпеки.
На стор.6 акту інспекційного відвідування відповідач зазначає, що всі цивільно-правові угоди є однотипними. 
Зі змісту наданих цивільно-правових угод вбачається, що предметом цих угод є взяття фізичною особою на себе зобов`язання щодо виконання таких робіт, як розкрій швейних виробів згідно завдань Замовника, оплата за які (винагорода) здіснюється відповідно до фактично виконаних робіт, на підставі акту виконаних робіт.
Відповідно до ч. 3 ст. 90 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 4 ст. 90 КАС України).
Таким чином, колегія суддів вважає безпідставним не врахування, в тому числі в якості доказів, Завдання замовника до цивільно - правових угод з фізичними особами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 оскільки в них чітко визначено найменування послуг (розкрій деталей), кількість одиниць замовлення, ціну за одиницю виробу, строки виготовлення та передачі результату за актом.
Тож, ці Завдання замовника до цивільно - правових угод з фізичними особами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є одним із доказів того, що відносини між позивачем та зазначеними особами носили характер саме за цивільно - правових відносин, а не трудових.
Зі змісту актів приймання-передачі виконаних робіт (послуг), судом встановлено, що в них зазначено об`єм виконаних робіт кожним виконавцев та їх вартість.  
Аналіз змісту укладених між ТОВ "ІСО ГРУП" та вказаними особами договорів, складених на їх виконання актів приймання-передачі виконаних робіт, а також нарядів (доручень) дають підстави для висновку, що останні перебувають за межами правового регулювання трудового законодавства, адже містять умову щодо оплати виконаних робіт залежно від даних акту виконаних робіт, який, у свою чергу, складається на підставі наряду із визначенням обсягу робіт, та вартості кожної одиниці виготовлених деталей.
Виконання послуг з розкрою деталей одягу цілком відповідає характеру виробничої діяльності позивача, оскільки без розкроєних деталей одягу неможливо пошити готові вироби. 
Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені у пунктах 5.1. та 5.2. вказаних цивільно-правових угод умови, щодо здійснення уповноваженими представниками ТОВ «ІСО ГРУП» координації процесу виконання робіт, що полягає в організації процесу та контролю за ходом виконання та якості таких робіт - не можуть свідчити про трудовий характер таких договорів з огляду на встановлені вище умови виконання цивільно-правових угод та порядок здійснення розрахунку за ними. Крім того, вказані цивільно-правові угоди містять умови щодо оплати результату робіт, а не їх процесу.
Цивільно-правовий характер згаданих договорів у межах спірних правовідносин підтверджується також тим, що позивачем, як податковим агентом, були сплачені за виконавців податки із отриманих винагород, що підтверджується табличкою «Сума винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору» та платіжними дорученнями, про сплату таких податків наданих до матеріалів справи.
Судова колегія зазначає, що виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Отже, на підставі вищенаведених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем були укладені саме цивільно-правові правочини, а не трудові договори, оскільки такі правочини були укладені для досягнення результатів праці - виконання певних робіт, а не регулювали сам процес праці, що властиво трудовим договорам.
Стосовно фіксування інспекційного відвідування засобами відеотехніки, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з Порядком, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 - інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно мають право фіксувати проведення інспекційного відвідування засобами аудіо-, фото- та відеотехніки. Матеріали, зафіксовані засобами аудіо-, фото- та відеотехніки в ході інспекційних відвідувань, долучаються до акта у паперовому або електронному вигляді на дисках для лазерних систем зчитування, на яких проставляється номер і дата складення акту. Про долучення таких матеріалів робиться відмітка в акті.
Судова колегія зазначає, що з наданих відеоматеріалів інспекційного відвідування не можливо з`ясувати з ким конкретно спілкуються перевіряючі. На записах не чітко зрозуміло чи належить голос особі яку знімають. Опитувані не розуміють правової різниці між трудовим договором та цивільно-правовою угодою. Деякі файли взагалі не містять дату і час проведення відеозйомки та особи якою вона здійснювалась. Інші відеофайли хоча і містять дату і час проведення такої відеозйомки, проте вони не містять даних особи яка здійснювала відеозйомку. Крім того з відеозаписів інспекційного відвідування вбачається, що вони здійснювались різними камерами, а отже і різними особами.
Вказані диски, як невід`ємна частина акту інспекційного відвідування, позивачу не надавались. Тобто позивач не отримав Акту у повному обсязі після перевірки. Такі диски позивач отримав лише під час судового розгляду справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що надані диски з відеофайлами не є достовірними та достатніми доказами, оскільки з їх змісту неможливо встановити дійсні обставини справи та дійти висновку про наявність факту допуску позивачем працівників до роботи без оформлення трудового договору та не доводять факту виникнення трудових відносин між позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що надані відповідачем матеріали на оптичних дисках підпадають під визначення електронного доказу, встановленого ст. 99 КАС України, отже, копії зазначених доказів мають бути засвідчені електронним цифровим підписом або мають бути надані суду в оригіналі, що також передбачає наявність на них, серед іншого  ознак цифрового підпису. При цьому, як встановлено судом, на відеозаписі відсутній цифровий підпис як їх автора так і особи, уповноваженої на виготовлення даних копій.
Таким чином, наданий суду відеозапис не є допустими доказом в розумінні ст. 74 КАС України.   
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України  юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків. 
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що сам лише акт інспекційного відвідування та постанова про накладення штрафу не є свідченням наявності порушення з боку відповідача та вини останнього. Відповідач обмежився лише дослідженням цивільно-правових угод з вищенаведеними фізичними особами.  Інших належних доказів на підтвердження вчинення позивачем порушення ч. 3 ст. 24 КЗпП України, за що передбачено відповідальність відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, відповідачем не надано. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № СМ2356/1627/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2020 р. не відповідає ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Таким чином, позовні вимоги є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Враховуючи однотипність цивільно-правових угод укладених між TOB "ІСО ГРУП» та фізичними особами, суд першої інстанції помилково визнав, що угоди товариства укладенні з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не були спрямовані на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, були пов`язані із самим процесом праці, що є характерним для трудових функцій, а угоди позивача з іншими фізичними особами ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 фактично відповідали характеру цивільних правовідносин.
Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року по справі №480/1450/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині позовних вимог, а отже підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО ГРУП" задовольнити.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року по справі                      № 480/1450/20 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних  вимог.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Сумській області про накладення штрафу № СМ 2356/1627/АВ/П/ТД/-ФС від 31.01.2020 року.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України
Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва   	
Повний текст постанови складено  08.04.2021 року