П О С Т А Н О В А
                                   І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
07 квітня 2021року                                                                                  м. Київ
         
Справа № 753/15813/20
Провадження: № 22-ц/824/6461/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.
секретар Гулієв М.Д.о,
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М.,
 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, 
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 21 липня 1980 року вона працювала на АТ «Київський завод «Радар» на посаді слюсаря механоскладальних робіт цеху № 10. Наказом № 118к від 04 листопада 2019 року її було звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Однак, відповідач всупереч статті 116 КЗпП України не здійснив виплату належних їй усіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі за червень 2019 року - 4 567,60 грн, та вересень 2019 року - 4 079,62 грн, а всього - 8 647,22 грн. Оскільки з вини відповідача їй не виплачено при звільнені усіх сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, вона згідно положень статті 117 КЗпП України вправі вимагати стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 4567,60 грн (за червень 2019 року) з 01.07.2019 року по день ухвалення рішення у справі та за вересень 2019 року (4079,62) грн. з 01.10.2019 року по день ухвалення рішення у справі, виходячи і з того, що середньоденна заробітна плата складає 305,05 грн. Також просила суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з 05.11.2019 року по день ухвалення рішення та моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Київський завод «Радар» на користь ОСОБА_1 88 464,50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 5 000 грн моральної шкоди, 1 024,08 грн судового збору, а всього 94 488,58 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині незадоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове про задоволення позову у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що належних та допустимих доказів виплати їй заборгованості по заробітній платі матеріали справи не містять, рішення суду першої інстанції в цій частині ґрунтується лише на припущеннях суду. Оскільки в день звільнення їй не була виплачена належна до сплати заробітна плата, вважала, що наявні усі підстави для стягнення з відповідача компенсації за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі середнього заробітку працівника та суми невиплаченої заробітної плати. Вказувала, що розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати розрахований нею у відповідності до положень порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Оскільки відповідачем 18.01.2021 року було перераховано на її зарплатний рахунок кошти за листопад 2019 року, кількість робочих днів, які підлягають оплаті за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.11.2019 року по 18.01.2021 року є  301 день, а тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 91 820,05 грн. Вказувала, що судом протиправно та необґрунтовано зменшено розмір моральної шкоди та не наведено мотивів такого зменшення. Окрім того зазначила, що відзив на позовну заяву, який був направлений відповідачем на її адресу, відрізняється від відзиву, що наявний в матеріалах справи, вважала, що суду першої інстанції слід було не приймати його до уваги та повернути відповідачу.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.
Представник АТ «Київський завод «Радар» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вислухавши пояснення скаржника, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
 Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 21 липня 1980 року ОСОБА_1 працювала на АТ «Київський завод «Радар» (а.с. 16 - 20).
Наказом № 118к від 04 листопада 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з посади слюсаря механоскладальних робіт цеху № 10 у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпГІ України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (а.с. 21, 22).
Відповідач всупереч статті 116 КЗпІІ України не здійснив виплату належних ОСОБА_1 коштів при звільненні (а.с. 22, 23, 24 - 30, 62).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що 18 січня 2021 року АТ «Київський завод «Радар» перерахував ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у загальній сумі 10 313,53 грн., з яких 3 632,06 грн - за червень 2019 року, 3 247,78 грн - за вересень 2019 року, 3 433,69 грн - за листопад 2019 року, а також 436,97 грн компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати (а.с. 62), а тому вважав, що позов в цій частині задоволенню не підлягає.Ураховуючи факт не дотримання відповідачем строку на проведення з позивачкою остаточного розрахунку  відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 липня 2019 року по 17 січня 2021 року у розмірі 88 464,50 грн. Встановивши факт завдання позивачці моральної шкоди у зв`язку із невиплатою їй заробітної плати, суд першої інстанції, виходячи із принципу розумності та справедливості, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, у разі недотримання вимог ст. 117 КЗпП України нарахування середнього заробітку починається з дня, наступного за днем звільнення, а періодом нарахування є проміжок часу з наступного після звільнення дня до моменту фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції, встановивши, що повний розрахунок відповідачем з ОСОБА_1 при звільненні не проведено,  а заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачці під час судового розгляду справи лише 18 січня 2021 року, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Звертаючись  до суду із вказаним позовом,   ОСОБА_1 , окрім заборгованості по заробітній платі, також просила суд стягнути з підприємства  середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за періоди з 01.07.2019 року та з 01.10.2019 року по день ухвалення рішення у справі.
Тобто, розрахунок позивачки включає в себе нарахування середнього заробітку за порушення строків виплати заробітної плати за період її роботи на підприємстві (з 1 липня та з 1 жовтня 2019 року), що не відповідає положенням статтей 116, 117 КЗпП України, на які остання посилалась в обґрунтування позову.
Зважаючи на викладене, вимоги  ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 4567,60 грн (за червень 2019 року) з 01.07.2019 рокупо день ухвалення рішення у справі та за вересень 2019 року (4079,62) грн. з 01.10.2019 року по день ухвалення рішення у справі є такими, що не підлягають задоволенню.
Ураховуючи факт не дотримання відповідачем строків виплати позивачці заробітної плати відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо існування підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте, помилково вважав, що перебіг часу затримки розрахунку почався з 01 липня 2019 року, а не з дня звільнення, як про це прямо зазначено у ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
У відзиві на позовну заяву відповідач визнав факт порушення строків виплати позивачці  всіх сум, що належали їй при звільненні, та погодився з тим, що середній заробіток за час затримки розрахунок при звільненні у період в 223 робочих дні з 05.11.2019 року по 23.09.2020 року складає 68 026,15 грн.
Відповідач також визнав, що середньоденний заробіток позивачки складає (68 026,15/223) 305,05 грн.
Зважаючи, що період затримки розрахунку відповідачем у відповідності до положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України розпочався з дня, наступного за днем звільнення (05 листопада 2019 року), та закінчився 18 січня 2021 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 91 515 грн (305,05х300(кількість днів за період з 05.11.2019 року по 17.01.2021 року), а тому висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 липня 2019 року по 17 січня 2021 року у розмірі 88 464,50 грн є помилковими.
Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість зменшення судом першої інстанції розміру моральної шкоди, колегія суддів відмічає наступне. 
Частиною ч.1 ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
При цьому, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.
У відповідності до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Виходячи з наведенноговище, можна дійти висновку, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових відносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримка виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (висновки Верховного Суду України, викладені в постанові №6-23цс12 від 25.04.2012 року).
Колегія суддів звертає увагу на те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. 
Розмір відшкодування у кожній конкретній справі різниться з огляду на різні фактичні обставини справи та характер правопорушення і визначається судом за сукупністю передбачених законом обставин, які дають підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи при цьому ефективність такого розміру відшкодування.
Право вирішувати належність та розмір відшкодування моральної шкоди законодавцем залишено за судом, оскільки в чинному законодавстві чітких меж такого розміру не передбачено. 
При цьому, суд не зобов`язано наводити розрахунків, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні лише відповідні мотиви. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи доводи позивачки щодо порушення її законних прав, яке полягає у невиплаті заробітної плати, обґрунтованості спричинення моральних страждань останній, дійшов правильного  висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1  моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.
Доводи апеляційної скарги про невідповідність відзиву на позовну заяву, який був отриманий нею, ОСОБА_1 , відзиву, що наявний в матеріалах справи, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки обставини, викладені у обох відзивах є аналогічними, не дивлячись на різне формулювання конкретних речень. Факт виплати АТ «Київський завод «Радар» ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати визнається обома сторонами.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору неправильно застосувавнорми матеріального права та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 липня 2019 року по 17 січня 2021 року у розмірі 88 464,50 грн.
За таких підстав, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом збільшення суми стягнення з 88 464,50 грн до 91 515 грн,  у зв`язку з чим підлягає збільшенню і загальна сума стягнення з 94 488,58 грн до 97 539,08 грн.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України  судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених  позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, виплатити різницю іншій стороні(ч.10 ст.141 ЦПК). Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України). 
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог(75,12%) з АТ «Київський завод «Радар`на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню 2688,65 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з апеляційним розглядом справи.

Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, збільшити суму стягнення з 88 464,50 грн до 91 515 грн,  у зв`язку з чим загальну суму стягнення збільшити з 94 488,58 грн до 97 539,08 грн.
 Стягнути з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» (ЄДРПОУ 14307274, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 35) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) 2688,65 (дві тисячі шістсот вісімдесят вісім) грн 65 коп  на відшкодування витрат, пов`язаних з апеляційним розглядом справи.
В решті рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 08 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                                    Т.О. Невідома

Судді                                                                                                 І.В. Іванова 

                                                                                                                                  А.А. Пікуль