КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 761/7901/21
провадження № 22-ц/824/9009/2021 
 
16 червня  2021 року                                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А. 
при секретарі Гайворонському В. М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрації, Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про визнання недійсним та скасування рішення Київської міської ради, скасування права власності на нежитлові приміщення, визнання незаконним та скасування свідоцтва про реєстрацію права власності, скасування реєстрації права власності, за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Голуб Вікторії Олександрівни на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва  від 05 березня  2021 року у складі судді Мальцева Д. О.,
 
встановив:
 
26.02.2021  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом  до Київської міської ради, треті особи: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрації, Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про визнання недійсним та скасування рішення Київської міської ради, скасування права власності на нежитлові приміщення, визнання незаконним та скасування свідоцтва про реєстрацію права власності, скасування реєстрації права власності.
Позовні  вимоги обґрунтовував  тим, що  він є законним власником нежитлових приміщень, що знаходяться в багатоповерховому житловому будинку АДРЕСА_1 : 
- (в літ. А`) з №14 по №22 (групи приміщень №52), загальною площею 111,2 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 952745180000, дата реєстрації 21.07.2016, підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу 679 від 21.07.2016, номер запису про право власності/довірчої власності 15570879);
-  (в літ. А`) з №23 по №30 (групи приміщень №52) загальною площею 122,8 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 952705980000, дата реєстрації 21.07.2016, підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу 676 від 21.07.2016, номер запису про право власності/довірчої власності 15570276);
-  нежитлового приміщення загальною площею 95,8 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:952639180000, дата реєстрації 21.07.2016, підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу 673 від 21.07.2016, номер запису про право власності/довірчої власності 15568846), право власності на які зареєстровано з 21.07.2016 за позивачем  у встановленому законом порядку.
Багатоквартирний житловий будинок  АДРЕСА_1   та усі  нежитлові  приміщення  в ньому не  можуть бути комунальною власністю, а перебування  будинку  на балансі   комунального  підприємства не  дає останньому  права розпоряджатися  допоміжними приміщеннями  в такому  будинку. 
Проте,  всупереч  Конституції  України,   Цивільного  кодексу України та інших норм  законодавства квартири і  нежитлові  приміщення  загального  користування, в тому  числі  і ті, що  належать  позивачу,   були віднесені  до  комунальної власності  на підставі рішення  Київської  міської радим від 02.10.2010  №284/5096 "Про питання   комунальної власності  територіальної громади  міста Києва", право  комунальної власності на нежитлові  приміщення було  зареєстровано 13.07.2017,  чим порушено   законні  права та інтереси позивача  та інших власників  житлових і нежитлових приміщень.
Посилаючись на  вказані  обставини позивач просив:
-  визнати незаконним та скасувати пункт 1151 таблиці 6 «Житлове господарство» станом на 01.10.2010 Додатку № 10 «Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади містка Києва, що розміщені в Шевченківському районі» до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» в частині включення до Переліку об`єктів комунальної власності міста Києва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 ;
-  скасувати реєстрацію права власності (номер запису  21441962) на нежитлові приміщення групи 1-8 групи приміщень № 53 в літ. А, підвал, № 1-2 групи приміщень № 53а загальною площею 130, 1 кв.м. (РНОНМ: 1303468080000), зареєстрованого 18.07.2017 за територіальною громадою міста Києва в особі Київської  міської ради на підставі рішення Київської міської  ради «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 02.12.2010 № 284/5096; листа№30-08/5815 від  29.05.2017, виданого  регіональним відділенням  Фонду  державного майна  України по   місту Києву; 
-  визнати незаконним та скасувати свідоцтво серії  НОМЕР_1   від  06.11.2006 про право власності на  нежилі  приміщення (в літ. А`) з №1 по №13 (групи приміщень №52) загальною площею  90,90  кв.м.,  за  адресою:  АДРЕСА_1 , видане  Головним управлінням  комунальної власності м. Києва виконавчого  органу   Київської міської ради (Київської  міської державної  адміністрації)  на підставі Наказу  Головного   управління  комунальної власності  м. Києва  №1551-В від 06 листопада  2006 р.; 
- скасувати реєстрацію права власності (номер запису 1945-П в книзі 14п-27) на нежитлові приміщення  (в літ. А') з № 1 по № 13 (групи приміщень № 52), загальною площею 90, 90 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2021 року у  відкритті провадження по справі  відмовлено.
В поданій  апеляційній скарзі  представник  ОСОБА_1 - адвокат Голуб В. О. просить скасувати ухвалуШевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2021 року  та направити справу для продовження розгляду до цього  суду.
Вважає, що  спір,  який виник між сторонами, не є  публічно-правовим,  оскільки   управлінські дії суб`єкта владних повноважень  спрямовані   на зміну  цивільних прав відповідача,  оспорювання  його права власності на  спірні  приміщення, що  відповідає  правовому  висновку  Великої Палати Верховного  Суду, викладеному  в постанові  від 23 жовтня 2019 року у справі №826/836/17 та постанові  від  28 серпня 2019 року у справі №815/219/17.
Крім цього, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 липня 2020 року  (справа №640/10178/20)   відмовлено  у відкритті  провадження   в справі  за аналогічними позовними вимогами ОСОБА_1 . 
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались. 
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Голуб В. О. апеляційну скаргу підтримала  та просила її задовольнити.
Представник Київської міської ради та  Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) -  Друцька  О. Г.   просила  відмовити у задоволенні  апеляційної скарги,  а ухвалу  суду  першої інстанції  залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час  та місце  розгляду справи  повідомлені судом  належним чином.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали  суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично оскаржує рішення Київської міської ради як суб`єкта владних повноважень з підстав недотримання останнім під час прийняття такого рішення норм чинного законодавства, а тому  даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
При цьому  обсяг  та зміст  конкретних  обставин  цієї справи  та їх  нормативне  регулювання  дають  підстави вважати,  що  інші  вимоги,  з якими звернувся позивач,  є похідними від першої вимоги  та заявлені  в одному  провадженні  з  вимогою  вирішити публічно-правовий спір. 
Оскільки даний спір  стосується  захист прав,  свобод  і інтересів  фізичної особи у  сфері  публічно-правових  відносин,  відповідно до  положень ст. 19 ЦПК  України останній не  підлягає  розгляду  в порядку  цивільного  судочинства.   
Апеляційний суд не  погоджується з висновками суду першої  інстанції з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексах випадках.
Юрисдикція цивільних справ визначена статтею 19 ЦПК України, згідно якої суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №818/337/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За змістом п. 2 ч. 1  ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно з п. 1, 5 ч. 1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.    
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 у справі №826/836/17 про оскарження рішення Міськради від 2 грудня 2010 року № 284/5096 в частині, "не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права".
Правовідносини,  що виникли між  позивачем і відповідачем, як суб`єктом владних повноважень,  виникли, зокрема, стосовно порушення права власності  позивача за результатами реалізації оскаржуваного рішення суб`єкта власних повноважень, а тому вимоги про скасування такого рішення  повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин,  враховуючи  характер  правовідносин  у цій справі,   суд  першої інстанції дійшов помилкового висновку про  необхідність  розгляду   цієї справи  в порядку  адміністративного судочинства. 
Крім цього,  з матеріалів справи вбачається, що  ухвалою  Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 липня 2020 року  (справа №640/10178/20), яка набрала  законної сили,  відмовлено  у відкритті  провадження   в справі  за аналогічними позовними вимогами ОСОБА_1 .
У статті 6 Конвенції  про  захист прав людини і основоположних  свобод  закріплений принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії»). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.
Так, у рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ установив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122, 125).
У рішенні від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38, 40).
У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції (пункти 13, 18, 24).
Суд першої інстанції на вказані вище вимоги закону, правові позиції Великої Палати Верховного Суду та обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги, належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження в справі на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.
Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов  висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 - адвоката Голуб Вікторії Олександрівнизадовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва  від 05 березня  2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку  не підлягає. 
Повний текст постанови складено  18 червня 2021  року. 
 
Суддя-доповідач:                                                             Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                 І. М. Рейнарт                                
                                                                      
                                                                                          Т. А. Семенюк