Номер провадження: 22-ц/813/3070/21 
Номер справи місцевого суду: 522/15460/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року, постановленого під головуванням судді Домусчі Л.В., повний текст рішення складений 09 листопада 2020 року, по цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк (далі АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 249665, 28 грн.
В обґрунтування свого позову зазначило, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14.01.2016 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 1872, 67 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердила свою згоду на дані умови, що підтверджується тим, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, складає між нею та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві.
Банк свої зобов`язання виконав та надав відповідачці кредитні кошти, проте, відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї станом на 31 травня 2019 року виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 601 041, 02 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що висновок суду про недоведеність боргу за тілом кредиту не відповідає обставинам справи та наданим доказам. Розрахунок заборгованості не спростовано, доказів повернення кредиту матеріали справи не містять, а тому суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представник ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження доводів позовних вимог, а висновки суду про те, що позивачем не доведено належним чином, що заборгованість відповідача була у розмірі 249 665,28 грн. відповідає матеріалам справи.
В судове засідання, призначене на 16 червня 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, про слухання справи був повідомлений належним чином (а.с. 234-235).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника АТ КБ «ПриватБанк», який своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 14.01.2016 року підписала анкету-заяву № б/н, відповідно до якої приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг від АТ КБ «Приватбанк».
14.01.2016 року між банком та ОСОБА_2 була укладена Генеральна угода про реструктуризацію по кредитному договору №SAMDN40000015279455 від 03.08.2007 року, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 1872, 67 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строк кредитування 6 місяців із 14.01.2016 року по 31.07.2016 року. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку, починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. 
Банк виконав свої зобов`язання та надав позичальнику ОСОБА_2 гроші у кредит. 
При підписанні договору реструктуризації банком було списано проценти на суму 1368,51 грн., комісію на 0,0 грн., пеню на 0,0 грн. та штраф на суму 495. 34 грн.. Загальна сума заборгованості після підписання договору реструктуризації складала 2072, 68 грн. із урахуванням суми першого внеску у розмірі 200 грн. (п.1.4 генеральної угоди). 
Також судом встановлено, що 09.06.2016 року відповідачкою було помилково здійснено поповнення зі своєї картки НОМЕР_1 на суму 251 000 грн. на кредитну картку № НОМЕР_2 . Відповідно до заявки (ордер №5542347) від 22.06.2016 року, у подальшому, дану суму коштів у розмірі 249 665, 28 грн. було перераховано на дебетову картку відповідачки № НОМЕР_3 . 
Зазначене підтверджується матеріали справи, а саме згідно виписки по рахунку на мові оригіналу: 
22/06/2016 13:44:22 22/06/2016 P33 S CR 249,665.28 UAH 249,665.28 252,224.18 128886 CP980048 UKR ПЕРЕЧИСЛЕНИЕ СРЕДСТВ СОГЛАСНО ОРДЕРА 5542347 КРЕДИТНАЯ ЧАСТЬ P2P ПЕРЕВОДА 
22/06/2016 16:23:42 22/06/2016 P33 S CR 249,665.28 UAH 249,665.28 501,889.46 147545 CP980C00 UKR ПЕРЕБРОСКА СРЕДСТВ ПРИ РАСТОРЖЕНИИ ДОГОВОРА {{DACD=26257623053321}}{{DACC=4149437859205658}} КРЕДИТНАЯ ЧАСТЬ P2P ПЕРЕВОДА. 
З наданих суду пояснень ОСОБА_1 встановлено, що 23.06.2020 року вона зняла суму коштів у розмірі 250 000 грн. зі своєї дебетової картки у касі банку один раз.
Між тим, з наданих пояснень представника банку та обґрунтувань позову, того ж дня 23.06.2020 року відповідачка повторно через 10 хвилин ще раз зняла через касу банку суму коштів у розмірі 250 000 грн., - не тільки суму коштів, яку самостійно зарахувала, а ще й ту суму, яку банк помилково зарахував на дебетову картку, у зв`язку з чим банк у подальшому зарахував вказану суму у рахунок заборгованості за кредитним договором. 
На підтвердження чого позивачем надана виписка по рахунку на мові оригіналу: 
23/06/2016 11:32:52 23/06/2016 B15 S DB -252,500.00 UAH -250,000.00 - 2,500.00 229,369.46 972007 6010 BODVIH02 UKR ЮЖНОЕ ГРУ, ОТДЕЛЕНИЕ VIP-ЦЕНТР АЛЬБАТРО (УКРАИНА, ОДЕССКАЯ, ОДЕССА, УЛ.УСПЕНСКАЯ, Д.22А) ВЫДАЧА НАЛИЧНЫХ ДЕНЕГ Выдачаналичных в отделении
23/06/2016 11:43:15 23/06/2016 B15 S DB -227,250.00 UAH -225,000.00 - 2,250.00 2,119.46 378008 6010 BODVIH02 UKR ЮЖНОЕ ГРУ, ОТДЕЛЕНИЕ VIP-ЦЕНТР АЛЬБАТРО (УКРАИНА, ОДЕССКАЯ, ОДЕССА, УЛ.УСПЕНСКАЯ, Д.22А) ВЫДАЧА НАЛИЧНЫХ ДЕНЕГ. 
Згідно розрахунку банку станом на 31.05.2109 року заборгованості відповідачки за кредитним договором становить 601 041, 02 грн. і складається з наступного:
- 249 665.28 грн. – заборгованість по кредиту;
- 0,00 грн. – заборгованості по відсотками;
- 349 531, 35 грн. – заборгованість за пенею та комісією;
- 1844, 39 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. 
Відмовляючи у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Судом вірно встановлено, що сума заборгованості відповідачки після підписання 14.01.2016 року договору реструктуризації склала 2072, 68 грн. із урахуванням суми першого внеску у розмірі 200 грн. (п.1.4 генеральної угоди). Строк дії даного договору був визначений сторонам до 31.07.2016 року.
Посилання позивача на те, що відповідачка 23.06.2020 року двічі зняла зі своєї дебетової картки № НОМЕР_3 суми коштів по 250,000.00 грн., першу суму, яку самостійно помилково зарахувала, а ще й ту суму, яку банк помилково зарахував на дебетову картку, судом обґрунтовано не були взяті до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Будь-яких доказів, окрім виписки по рахунку, того, що саме відповідачка другий раз зняла вказану суму коштів через касу банку, представником банку до суду надано не було, а оскільки викладені позивачем обставини не були доведенні належним чином, суд прийшов до вірного висновку щодо відсутності заборгованості за кредитним договором відповідачки у розмірі 249 665, 28 грн., як тіла кредиту. 
Звертаючись до суду з позовом позивач також посилався на право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості, при цьому крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14.01.2016 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
Висновки суду про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) відповідають встановленим обставинам та матеріалам справи, а роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. 
Аналогічний правовий висновку міститься у постановах Верховного Суду від 11.03.2015 року у провадженні № 6-16цс15, від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, від 27.07.2020 року по справі №188/1815/17. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
За наведених підстав, суд прийшов до вірного висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати пені та штрафів за неналежне виконання зобов`язання.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про недоведеність боргу за тілом кредиту не відповідає обставинам справи та наданим доказам та розрахунок заборгованості не спростовано, доказів повернення кредиту матеріали справи не містять, а тому суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи, встановленими обставинами та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Доказів про повторне зняття відповідачкою зазначеної апелянтом суми коштів до суду апеляційної інстанції надано не було, також доказів цього не містять і матеріали справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають апелянти.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France(Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 17 червня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

        Судді ______________________________________ Л.А.Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда