ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року	Львів	Справа № 380/211/21 пров. № А/857/6878/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2021р. про повернення позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) про визнання протиправним та скасування рішення щодо безоплатної передачі конфіскованого транспортного засобу, акту прийому-передачі автомобіля, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Брильовський Р.М.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 22.02.2021р. м.Львів; дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2021р. відмовлено у задоволенні заяви позивача Військової частини НОМЕР_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду; визнано причини пропуску строку звернення до суду Військової частини НОМЕР_1 із позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) про визнання протиправним рішення, акта, зобов`язання вчинити дії, неповажними; позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) про визнання протиправним рішення, акта, зобов`язання вчинити дії, повернуто позивачу; вирішено питання про повернення позивачу судового збору з державного бюджету (а.с.48-50).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржила позивач Військова частина НОМЕР_1 , яка в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і справу передати на розгляд суду першої інстанції, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного повернення позовної заяви (а.с.53-56).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд невірно визначив час, з якого позивач дізнався або міг дізнатися про порушення своїх прав. При цьому, спірне рішення відповідача не було скеровано позивачу, про його зміст він дізнався лише на початку листопада 2020 року (09.12.2020р. надійшло поштою до військової частини).
Також із змісту складеного акту від 19.12.2018р. про передачу конфіскованого транспортного засобу, який був укладений державним виконавцем і представником позивача, не убачається можливим визначити зміст спірного рішення відповідача. Окрім цього, спірний акт підписаний військовослужбовцем ОСОБА_1 , який не був наділений представницькими повноваженнями.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311, ч.2 ст.312 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що про порушення своїх прав позивач міг дізнатися 20.12.2018р., тобто, з часу отримання позивачем транспортного засобу на підставі спірного рішення.
Строк звернення до суду закінчився 20.06.2019р., однак до суду позивач звернувся лише 01.01.2021р., при цьому поважних причин пропуску строку звернення до суду не навів.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції є передчасними та помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.
Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).
Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Як слідує із змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивач Військова частина НОМЕР_1 оскаржує в судовому порядку рішення комісії відповідача від 17.12.2018р. про безоплатну передачу конфіскованого майна транспортного засобу – легкового автомобіля марки «Audi», модель « 80 Avant», 1994 року випуску.
Вказаний автомобіль згідно акту від 18.12.2018р. був переданий представнику позивача.
03.11.2020р. позивач направив до відповідача заяву із вимогою щодо скасування рішення комісії від 17.12.2018р. та зворотного прийняття вказаного автомобілю відповідачем.
01.12.2020р. на адресу позивача надійшла відповідь Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) про відсутність передбаченого законодавством механізму повернення раніше переданих конфіскованих транспортних засобів, через що подана заява задоволенню не підлягає.

06.01.2021р. до суду першої інстанції надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просив визнати протиправними та скасувати рішення комісії Головного територіального управління юстиції у Львівській обл. (правонаступником якого є відповідач) від 17.12.2018р. щодо безоплатної передачі позивачу транспортного засобу «Audi», модель « 80 Avant», 1994 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_3 , та акт приймання-передавання цього транспортного засобу від 19.12.2018р.; зобов`язати відповідача прийняти від Військової частини НОМЕР_1 спірний транспортний засіб (а.с.1-3).
Ухвалою суду від 11.01.2021р. позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 залишено без руху, оскільки позивачем не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду із розглядуваним позовом, а також не надано доказів сплати судового збору за подачу позовної заяви (а.с.7-8).
На виконання вимог вказаної ухвали позивачем подано до суду заяву № 2 про поновлення пропущеного строку звернення до суду та представлення доказів поважності причин його пропуску (а.с.15-15-19).
Із наведеної заяви слідує, що позивач в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду наводить сукупність обставин: введення особливого стану згідно Указу Президента України № 303/2014 від 17.03.2014р. «Про часткову мобілізацію», запровадження карантину з 12.03.2020р., відсутність штатного юрисконсульта частини, відсутність коштів для сплати судового збору. Також ознайомлення позивача із змістом вказаного рішення відбулося 09.12.2020р., до цьому часу він не знав про існування вказаного рішення, його текст йому не направлявся.
Згідно ухвали суду від 22.02.2021р. заявлений позов повернуто позивачу Військовій частині НОМЕР_1 , оскільки останньою пропущений строк звернення до суду без поважних причин. Зокрема, про порушення своїх прав позивач міг дізнатися 20.12.2018р., тобто, з часу отримання позивачем транспортного засобу на підставі спірного рішення. Строк звернення до суду закінчився 20.06.2019р., однак до суду позивач подав позовну заяву лише 01.01.2021р., поважних причин пропуску строку звернення до суду не навів.

При цьому суд вважав, що наведений спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) розпорядження конфіскованим майном та майном, яке не підлягає реалізації, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п.14 Порядку розпорядженням майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затв. постановою КМ України № 985 від 11.07.2002р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), у разі коли майно, в тому числі транспортні засоби, не реалізовано у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», державний  виконавець вносить на розгляд комісії, яка утворена відповідно до пункту 11 цього Порядку (далі - комісія), пропозицію щодо безоплатної передачі майна органам державної влади, закладам охорони здоров`я, освіти, соціального забезпечення, соціального захисту, зокрема закладам, у яких виховуються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, дитячим будинкам сімейного типу, прийомним сім`ям, будинкам дитини при установах виконання покарань, установам виконання  покарань, слідчим ізоляторам, військовим формуванням, а також на благодійні цілі. 
У разі прийняття комісією рішення про можливість безоплатної передачі майна орган державної виконавчої служби розміщує інформацію щодо цього майна на веб-сайті з питань реалізації арештованого державними виконавцями майна.
У повідомленні про безоплатну передачу майна зазначається інформація про оподаткування операцій з безоплатної передачі майна, у тому числі підакцизних товарів, з посиланням на норми законодавства. 
Протягом місяця з моменту розміщення повідомлення про безоплатну передачу майна особи, яким надано право на безоплатне отримання майна, можуть звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про отримання майна. 
Про дату та час розгляду заяви комісією орган державної виконавчої служби повідомляє заявнику. 
Заявник має право бути присутнім під час розгляду комісією його заяви. 
Інформація про рішення щодо безоплатної  передачі  майна оприлюднюється на веб-сайті з питань реалізації арештованого державними виконавцями майна у десятиденний строк з дня прийняття відповідного рішення із зазначенням безпосереднього отримувача майна. 
Якщо протягом місяця з моменту розміщення повідомлення жодна з осіб, яким надано право на безоплатне  отримання майна, не звернулася до державного виконавця щодо його отримання, державний виконавець  виносить на розгляд комісії питання щодо переробки, знищення (утилізації) майна. Рішення щодо переробки, знищення (утилізації) майна приймається також в разі, коли за рішенням комісії майно не було безоплатно передано жодній з осіб, які виявили бажання його отримати. 

Отже, спірне рішення комісії Головного територіального управління юстиції у Львівській обл. (правонаступником якого є відповідач) від 17.12.2018р. щодо безоплатної передачі позивачу транспортного засобу «Audi», модель « 80 Avant», 1994 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_3 , є актом індивідуальної дії, на підставі якого позивачу був безоплатно переданий у власність конфіскований автомобіль.
Факт прийняття вказаного автомобіля позивачем засвідчується актом приймання-передачі від 19.12.2018р.

За таких обставин позивач набув право власності на спірний автомобіль, а розглядувані правовідносини щодо розпорядженням майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, є завершеними.

Після отримання вказаного автомобіля позивач як власник зобов`язаний був його зареєструвати згідно п.7 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затв. постановою КМ України № 1388 від 07.09.1998р., протягом десяти діб після придбання (одержання) транспортного засобу.
Також відповідно до п.11 вказаних правил державна реєстрація конфіскованих транспортних засобів або транспортних засобів, право власності на які встановлено за рішенням суду, проводиться на підставі відповідного рішення суду із зазначенням марки, моделі, ідентифікаційних номерів складових частин таких засобів, а також реєстраційних документів, зокрема свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (далі - свідоцтво про реєстрацію) або технічного паспорта (у разі їх наявності). До реєстраційних документів додається договір купівлі-продажу, інший документ, що встановлює право власності, або рішення Кабінету Міністрів України чи комісії, утвореної відповідно до Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002р. № 985 (Офіційний вісник України, 2002р., № 29, ст.1371), про передачу цих транспортних засобів у разі конфіскації у власність держави.
Факт відсутності реєстрації вказаного автомобіля не позбавляє позивача права власності на нього.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Усталеною судовою практикою визначені правила розмежування предметної юрисдикції, а також критерії, які при цьому потрібно враховувати.
Так, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, або їхніх службових чи посадових осіб є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі зазначених суб`єктів не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до пп.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
За змістом ч.ч.1 і 2 ст.20 ГПК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Із установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із намаганням позивача повернути органу державної виконавчої служби раніше переданий йому автомобіль, який до цього часу мав статус майна, конфіскованого за рішенням суду і переданого органам державної виконавчої служби.
Отже, такі відносини стосуються правомірності передачі відповідачем майна, конфіскованого за рішенням суду і переданого органам державної виконавчої служби, як способу його відчуження, що потребує встановлення судом обставин правомірності набуття позивачем права власності на вказане майно, можливості його повернення відповідачу та виходить за межі компетенції адміністративних судів, тобто, поглинається спором про право, а тому такий підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про необхідність залишення позовної заяви без руху та її повернення через недотримання строків звернення до суду є помилковим, оскільки усунення позивачем недоліків, зазначених в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху, не змінить характеру спірних правовідносин, які не підпадають під визначення спору адміністративної юрисдикції.

Звідси, суд першої інстанції після надходження позовної заяви не з`ясувався питання про наявність чи відсутність підстав для відмови у відкритті провадження, не звернув увагу на наявність вищевказаних обставин.
Разом з тим, наведені обставини мають визначальне значення для вирішення питання про віднесення наведеного спору до справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п.25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008р. «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду скарги на ухвалу суду визначені статтею 199 КАС України. Тому суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвали про залишення позовної заяви без руху та про повернення позовної заяви, не має повноважень постановляти ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки така процесуальна дія належить до виключної компетенції суду першої інстанції.

Оскільки при постановлені оскарженої ухвали судом першої інстанції порушено норми процесуального права, апеляційний суд на підставі п.4 ч.1 ст.320 КАС України дійшов висновку про необхідність скасування ухвали суду з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

          Питання відшкодування апелянту понесених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги підлягає вирішенню згідно ст.139 КАС України судом першої інстанції за результатами кінцевого вирішення розглядуваного спору.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.ст.243, 311, 312, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2021р. про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 380/211/21 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 02.06.2021р.