Номер провадження: 22-ц/813/5741/21 
Номер справи місцевого суду: 500/6458/17
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 року                                                                 м. Одеса
       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Представника позивача- Панченко А.В.
Представника відповідача- ОСОБА_1 

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса  в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Воронкова Володимира Олексійовича на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 
-про розподіл спільного сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст позовних вимог
20 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2   про розподіл спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.
Вимоги обгрунтовував тим, що 07.06.2002 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 182. Від шлюбу мають малолітню доньку- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
04.11.2011 року за спільні кошти подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 серпня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.
Зазначає, що більшу частину коштів на придбання вказаної квартири надав він, так як дохід відповідача не дозволяв здійснити придбання вказаного майна. 
Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. 04.11.2011, реєстраційний № 5701, вказану квартиру було зареєстровано на праві власності за відповідачем - ОСОБА_2 , що підтверджено інформаційною довідкою №103743544 від 14.11.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. 
У вказаній квартирі проживає відповідач разом з їх спільною донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У червні 2017 року відповідачка звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання їх спільної доньки - ОСОБА_5 у розмірі 26 600,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Так як заявлена ОСОБА_2 до стягнення сума аліментів була непомірною для позивача, то він вирішив запропонувати колишній дружині в обмін на стягнення аліментів відмовитися від права власності на наявну у нього частку спільної квартири на користь дитини.
09.11.2017 року він прийшов за адресою місця фактичного проживання відповідача, а саме до квартири АДРЕСА_1 . Проте відповідач в грубій формі відмовилася обговорювати з позивачем його пропозиції та навіть не впустила його до квартири, не зважаючи на прохання про спілкування.
У відзиві на позовну заяву відповідачка просила відмовити в задоволені позовних вимог посилаючись на те, що позов поданий в листопаді 2017 р. після розірвання шлюбу 31.08.2012 року за рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, тобто після спливу трирічного строку з дати розірвання шлюбу.
Позивачу ОСОБА_3 достовірно було відомо про укладення договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського нотаріального округу Гнесько В.Г. 04.11.2011 року за №5701. Право власності на квартиру за відповідачкою зареєстровано в Єдиному реєстрі 08.12.2011 року. вони добровільно розділили майно та він забрав автомобіль та будинок.
Таким чином, за даними позовними вимогами застосовується строк позовної давності в три роки з моменту розірвання шлюбу оскільки позивачу було відомо про наявність спірного нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з моменту його придбання. 
До листопада 2017 року, вимоги щодо розподілу нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та будь яких інших вимог щодо спірного майна позивачем не пред`являлось.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року позов ОСОБА_3 - задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 
в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.
Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що за частиною 3 ст.368 ЦК України квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. є спільним сумісним майном подружжя придбаного у шлюбі, а тому відповідач є співвласником спірної квартири.
Районний суд вважав, що сам факт не звернення ОСОБА_3 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права спільної сумісної власності. 

Короткий зміст апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з прийняттям нового, про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові оскільки розірвання шлюбу мало 31 серпня 2012 року, а позов подано 20.11.2017 року.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на вимоги частини 2 статті 72 СК України та на те, що в листопаді 2017 році, під час його спроби вселитись в спірну квартиру, відповідачка не допустила його до житла, чим порушила його право, як власника, а тому позов подано в межах 3-х річного строку.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги приходить до наступного.
Судом встановлено, що сторони з 07 червня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі.В шлюбі народилась донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котра проживає з матір`ю- ОСОБА_2 .
ОСОБА_3 26.07.2012 року подав позовну заяву про розірвання шлюбу в якому зазначив, що припинили підтримувати подружні стосунки з листопада 2011 року, спору про спільне нажите майно відсутні.
Відповідно до паспорну позивач зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2 .
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2012 року шлюб розірвано(а.с.6).
 У період шлюбу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 4 листопада 2011 року набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 .(а.с.95-97)
       Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області  від 31 серпня  2012 року шлюб розірвано.
В листопаді 2017 року ОСОБА_2 подала позовну заяву про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання доньки.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.                Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають, з огляду на таке.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від  того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами першою, третьою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Отже, стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Викладене узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Враховуючи викладене апеляційний суд погоджується з висновком районного суду , що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.
Однак,відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-81, 83, 84, 228, 229, 235, 263, 264 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
       Звертаючись до суду з цим позовом у листопаді 2017 року ОСОБА_3 зазначав про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та відповідачки.
       Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначала про те, що одразу після розірвання шлюбу вона проживала одна з донькою в спірній квартирі. Сторони добровільно поділили майно. Їй залишилась квартира з дитиною, а автомобіль та будинок, залишився у власності позивача. Про це він зазначив у своїй позовній заяві про розлучення від 26.07.2012 року.
Позивач розпорядився автомобілем на власний розсуд, продав його, а вона самостійно проводила ремонтні роботи в квартирі .
       Посилаючись на пропуск 3х-річного строку з дня розірвання шлюбу, просила відмовити в позові.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
       Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. 
Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Судувід  04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18) та від 06 листопада 2019  року у справі №203/304/17   (провадження №61-5400св19).
Як зазначено вище, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
       Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суд від  18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
       Розглядаючи цей спір суд першої інстанції не звернув уваги, що подружнє життя сторони припинили в листопаді 2011 року, 04.11.2011 року відповідачка уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, в спірній квартирі відповідач не проживав , в позовній заяві про розлучення зазначає інше місце постійного свого проживання.
       Відповідно до паспорту зареєстрований та постійно проживає в АДРЕСА_2 .
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що про порушене право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 був обізнаний з дати винесення рішення про розірвання шлюбу так як сторони добровільно поділили майно з листопада 2011 року уже не проживали однією сім`єю, а квартира була придбана 04.11.2011 року, що підтверджено наявними у справі доказами, а тому подача позову про поділ майна після 5 річного строку є самостійною підставою для відмови в позовних вимогах.
Посилання позивача про те, що його право на спірну квартиру порушено в листопаді 2017 року спростовано матеріалами справи та подачею відповідачкою позову про стягнення з нього аліментних зобов`язань, а не порушенням його права на спільну сумісну власність. 
Частинами 3, 4 ст.376 ЦПК України, передбачено, що підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст. 367,368,374,376,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,- 
ПОСТАНОВИЛА:        
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Воронкова Володимира Олексійовича задовольнити.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року скасувати та прийняти постанову.
В позовній заяві ОСОБА_3 до ОСОБА_2 
про розподіл спільного сумісного майна подружжя - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 31.05.2021 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда 
- 

Т.В.Цюра