ПОСТАНОВА 
Іменем України

17 травня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 405/8700/18
провадження № 22-ц/4809/371/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
       відповідачі – Державна казначейська служба України, Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 червня 2020 року у складі судді Іванової Л.А.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної Казначейської служби, Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про стягнення моральної шкоди завданої йому працівниками ГУНП України в Кіровоградській області при виконанні ними своїх службових повноважень у розмірі 40 000 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що він є інвалідом з дитинства 3-ої групи і в період з 2014 по 2018 роки, неодноразово звертався до Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області з клопотаннями про проведення слідчих розшукових дій відповідно до вимог ст.ст. 220, 234, 236 КПК України у кримінальному провадженні за №12014120120000783, внесеного до ЄРДР 31 серпня 2014 року за ч.1 ст.185 КК України
Втім, слідчим Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_2 вчинялася навмисна тяганина, підробка протоколів допитів потерпілого, свідків та свідома бездіяльність і саботаж у не розслідуванні даного кримінального провадження, затягування щодо притягнення винних до кримінальної відповідальності відповідно до вимог ст.ст. 290, 291 КПК України, у зв`язку з чим він (позивач) змушений був звертатися до слідчого судді із скаргами на бездіяльність слідчого. 
Ухвали, які виносилися слідчим суддею про зобов`язання проведення слідчих (розшукових) дій, - не виконані, та слідчі дії, визначені в ухвалах слідчого судді, - не проведені. 
Зазначив, що бездіяльність Гайворонського ВП ГУНП України в Кіровоградській області викликала в нього моральні страждання, він був позбавлений можливості реалізувати свої вподобання та бажання, як звичайна людина, яка вела досить активний спосіб життя, що викликало моральні страждання, він (позивач) відчув себе ошуканим, що негативно позначилося на його психічному стані, змусило його нервувати та переживати. Крім того, протиправна бездіяльність відповідача спричинила порушення його звичного життєвого укладу, оскільки з`явилася необхідність відстоювати свої права у чисельних розглядах скарг у судах, витрачаючи на це багато часу. Розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди визначив в сумі 40 000 грн.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 із Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
В обґрунтування апеляційної скарги Головне управління Національної поліції у Кіровоградській області зазначає, що рішення суду першої інстанції в ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Відповідач звертає увагу, що позивач не надав належних доказів, які б вказували на незаконність дій органу досудового розслідування, які б в свою чергу вказували на наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (органи досудового слідства) та вини останнього в її заподіяні. 
Відсутні обґрунтовані розрахунки сум, з яких виходив позивач при визначені розміру завданої моральної шкоди.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального і процесуального права. Вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи надуманими і безпідставними. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд першої інстанції встановив такі обставини
Ухвалою слідчого судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2017 року (справа №385/1738/17) скарга ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого під час досудового розслідування задоволена. Зобов`язано слідчого СВ Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області Юрченка С.В. провести наступні слідчі дії та розшукові заходи по кримінальному провадженні№12014120120000783, а саме: провести слідчий експеримент за участю ОСОБА_1 як потерпілого по справі, по факту викрадення у нього телиці; допитати в якості свідків по справі: ОСОБА_3 (додатково), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (додатково); встановити власника автомобіля ВАЗ-2103, д/н НОМЕР_1 з причепом д/н НОМЕР_2 та інших осіб, які працювали у день крадіжки у Вільховецькому лісництві, та перевірити їх причетність до крадіжки; провести інші слідчі та розшукові заходи, направлені на встановлення осіб, що вчинили крадіжку телиці ОСОБА_1 .
Ухвалою слідчого судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 27 квітня 2018 року (справа №385/1738/17) за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого під час досудового розслідування скаргу задоволено частково. Зобов`язано слідчого Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області Юрченка С.В. провести наступні слідчі та розшукові заходи по кримінальному провадженні №12014120120000783, а саме: провести слідчий експеримент за участю ОСОБА_1 як потерпілого по справі, по факту викрадення у нього телиці; встановити власника автомобіля ВАЗ-2103, д/н НОМЕР_1 з причепом д/н НОМЕР_2 та інших осіб, які працювали у день крадіжки у Вільховецькому лісництві, та перевірити їх причетність до крадіжки; провести інші слідчі та розшукові заходи, направлені на встановлення осіб, що вчинили крадіжку ВРХ ОСОБА_1 .
Зазначені ухвали слідчих суддів були винесені за наслідками розгляду скарг ОСОБА_1 , якими оскаржувалися бездіяльність слідчих під час досудового розслідування кримінального провадження №12014120120000783, внесеного до ЄРДР 31 серпня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.
Встановлено, що на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні №12014120120000783 від 31 серпня 2014 року триває, винна особа не встановлена, та жодній особі не повідомлено про підозру.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з підстав бездіяльності посадових осіб Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області під час досудового розслідування кримінального провадження №12014120120000783, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31 серпня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України за заявою позивача ОСОБА_1 про вчинення злочину.
Неправомірною бездіяльністю посадовими особами Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області під час досудового розслідування кримінального провадження №12014120120000783 порушено звичайний уклад життя позивача, він постійно відволікається від повсякденного життя, з метою з`ясування про стан досудового розслідування у кримінальному провадженні, що приносить йому психологічну напругу, хвилювання та негативні емоції, з тих підстав, що досудове розслідування в даному кримінальному провадженні не здійснюється, дієві заходи, направлені на належне досудове розслідування, не проводяться.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема,у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Отже суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову правильно встановив, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин позивача та держави.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон № 266/94-ВР.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Вищенаведене також узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 740/2921/16-ц (провадження № 61-3002св18) та постанові від 15 березня 2019 року у справі № 216/2150/17 (провадження № 61-11184св18).
Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі N 920/715/17 та постановах Верховного Суду від 17.10.2019 у справі N 908/2202/18, від 02.03.2020 у справі N 910/434/19 та від 09.04.2020 у справі N 908/690/19.
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що внаслідок бездіяльності та протиправних дій відповідача йому було завдано моральної шкоди, що виразилось у душевних стражданнях, протягом п`яти років він перебував у стані постійного напруження та стресу, оскільки вимушений був звертатися за захистом своїх порушених прав.
Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.
Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.
Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.
Відповідно до пункту 10.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Згідно з пунктами 3, 4 зазначеної постанови Пленуму судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою.
У справі, що переглядається, належними і допустимими доказами підтверджено, що внаслідок неналежного досудового розслідування і бездіяльності слідчих у вищевказаному кримінальному провадженню №12014120120000783, ухвалами слідчих суддів Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 22.12.2017 та 27.04.2018 і було визнано незаконною бездіяльність слідчих Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області, який є структурним підрозділом Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області.
Дії/бездіяльність саме посадових осіб Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України).
Суд першої інстанції встановив, що позивач довів наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, передбаченого у статті 1174 ЦК України, а саме: протиправність дій службової особи органу державної влади, наявність шкоди (у т. ч. її розмір) і причинного зв`язку між протиправними діями (бездіяльністю) та завданою шкодою.
Наведені обставини є підставою для відшкодування Державою позивачеві моральної шкоди незалежно від вини службових осіб, діями яких така шкода завдана.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у цивільній № 206/3850/16-ц від 14 липня 2020 року у подібних правовідносинах.
Вирішуючи питання щодо розміру грошового відшкодування завданої моральної шкоди, суд першої інстанції, врахувавши характер правопорушення -бездіяльність правоохоронних органів, що призвела до порушення прав позивача на встановлення винних осіб, тривалість душевних страждань - впродовж п`яти років, глибину моральних страждань та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення зазначеної вимоги в розмірі 5000 гривень.
Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Всі висновки суду першої інстанції щодо  правомірності заявленого позову та  можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного   рішення.
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області не містить.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя                                                                А.М. Головань
Судді                                                                                        О.Л. Карпенко
       С.І. Мурашко