ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 червня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/332/21
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/903/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Бобрової І.О.,
суддів – Висоцької Н.В., Мамонової О.Є. 

сторони справи:
позивач – Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 08 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Чернігів,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -08.04.2021,
                                       У С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року АТ «Альфа-Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на свою користь заборгованість 3% за ст. 625 ЦК на суму заборгованості згідно з рішенням суду в розмірі 68504,55 грн та витрати по сплаті судового збору.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 договору № 11061127000 відповідач отримав кредит у розмірі 35000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, неустойки та інших платежів в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. 
Свої зобов`язання за договором відповідач належним чином не виконував, у зв`язку з чим сума боргу 27313,88 доларів США була стягнута з нього рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.02.2010 у справі № 2-153/10.
08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого ПАТ «Укрсиббанк» відступив право вимоги за кредитним договором № 11061127000 ПАТ «Дельта Банк».
09.12.2019 між АТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за договором № 11061127000 були відступлені АТ «Альфа-Банк».
Таким чином на даний час усі права кредитора за вищевказаним договором належать АТ «Альфа-Банк».
Відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 15.12.2020 має заборгованість у розмірі 3% за ст. 625 ЦК - 68504,55 грн на суму заборгованості визначену рішенням суду. На підтвердження вказаної суми наданий розрахунок за період з  16.12.2017 по 15.12.2020.
Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 3-1522гс16, позивач стверджував, що обов`язок боржника сплатити 3 % річних за увесь час прострочення передбачений законодавством, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим і припиняється лише при повному погашенні заборгованості за кредитним договором, а тому позов підлягає задоволенню.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.04.2021 у задоволенні позову відмовлено та стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 10000 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, відмовити у стягненні витрат на правову допомогу за недоведеністю або зменшити їх розмір, судові витрати покласти на відповідача. Вважає, що судом допущено порушення норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим прийнято не вірне по суті рішення. 
На думку скаржника, порушення судом норм процесуального права виразилось у тому, що АТ «Альфа-Банк» не отримав відзив по справі за юридичною адресою, а відтак був позбавлений права надати відповідь на відзив та обґрунтувати свою відповідну позицію. Посилаючись на приписи статті 128 ЦК України, скаржник вказує, що судові повістки, копії процесуальних документів та відзив на позов надсилалися не на адресу юридичної особи, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а на адресу представника позивача ОСОБА_2 , в той час як юридичною адресою АТ «Альфа-Банк» є інша адреса. Скаржник також зазначає, що на підтвердження направлення відзиву відповідачем надана копія опису вкладення з відміткою пошти про направлення 10.02.2021, однак копії квитанції або рекомендованого відправлення з відміткою про отримання даного відзиву матеріали справи не містять.
Також звертає увагу апеляційного суду, що справу до розгляду в суді першої інстанції було призначено на 07.04.2021, в той час як рішення суду датоване 08.04.2021.
Позивач вказує, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.02.2010 дійсно було стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АКІБ «Укрсиббанк» суму боргу за договором про надання кредиту № 11061127000 від 19.10.2006 в розмірі 27313,88 доларів США. На підставі вказаного рішення 21.06.2010 видано виконавчий лист № 2-153/10 та відкрите виконавче провадження з його примусового виконання. Постановою державного виконавця від 12.02.2014 виконавче провадження завершено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.
Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, стверджує, що у разі використання банком права вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, він на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та втрачає право нараховувати проценти та неустойку, разом з тим, у банку виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, при цьому наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не позбавляє кредитора такого права. 
Таким чином, оскільки фактично судове рішення було виконано в 2014 році, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення.
Враховуючи наведене, на думку скаржника, висновок суду про те, що строк позовної давності до вимог за статтею 625 ЦК України спливає через три роки після дати набрання судовим рішенням про стягнення заборгованості за кредитом законної сили – є помилковим.
Крім того скаржник звертає увагу суду на надмірність стягнутих з АТ «Альфа-Банк» судових витрат на правничу допомогу в сумі 10000 грн., вважає, що такий розмір витрат є явно необґрунтованим та неспівмірним зі складністю справи. Зазначає, що відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 у справі № 522/17845/15-ц, порядок обчислення гонорару адвоката та його розмір визначається саме в договорі, а не в будь-якому іншому документі як-то розрахунок, акт тощо. В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо вартості послуг, порядку і розміру нарахувань за такі послуги, доказів розрахунку з адвокатом, що в даній справі здійснює адвокатську діяльність індивідуально, тобто є самозайнятою особою.   
Вказує, що в договорі про надання правової допомоги взагалі зазначена інша цивільна справа. Розрахунок оплати витрат містить подвійну вартість 1200 грн за фактично тотожні дії, не зазначено в якій формі надавались послуги – усній чи письмовій, з вивченням документів чи без, з посиланнями на норми права чи без. Вартість участі адвоката в судових засіданнях зазначена 4600 грн, що є явно не співмірним, оскільки судове засідання по справі відбулось лише один раз 08.04.2021. 
Враховуючи наведене, скаржник вважає, що судом не достатньою мірою досліджено докази, надані сторонами, не встановлено всіх фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, неправомірно встановлено суму заборгованості за договором, тому рішення районного суду підлягає скасуванню. 

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» відповідач ОСОБА_1 просить у її задоволенні відмовити у повному обсязі, стягнути з позивача понесені ним витрати за надання правової допомоги в апеляційній інстанції в розмірі 5000 грн.
Вказує, що позивач всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не надав доказів правомірності вимагати стягнення заборгованості, оскільки є відмінним від кредитодавця та доказів переходу такого права позивачем не надано. Відповідач взагалі не знав про заміну кредитора як того вимагає стаття 516 ЦК України. Відповідач вказує, що додатки до договору про відступлення прав вимоги не є читабельними, позивачем не надано детального розрахунку позовних вимог, у тому числі нарахування відсотків, неустойки, банківських виписок, доказів проведення оплат.
Доводи апелянта про направлення кореспонденції на адресу представника позивача, а не на юридичну адресу позивача відповідач вважає необґрунтованими, оскільки представник за довіреністю ОСОБА_2 , на адресу якого направлялись повістки та відзив на позовну заяву, був належним представником позивача в суді першої інстанції у даній справі, крім того, ним було подано клопотання, в якому він позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу без участі представника банку. 
За умовами кредитного договору, строк його дії був встановлений до 18.10.2017, проте зверненням до суду у 2010 році банк фактично використав право вимоги дострокового повернення заборгованості за кредитним договором та змінив у одноособовому порядку умови щодо строку дії договору.
Із розрахунку банку вбачається нарахування заборгованості 3% річних за статтею 625 ЦК України за період з 16.12.2017 по 01.12.2020, однак зобов`язання перед банком відповідачем повністю виконані у 2014 році, в подальшому були зняті всі арешти, які накладались в рамках виконання судового рішення про стягнення заборгованості, через те, що ОСОБА_1 більше не являється боржником, таким чином, у даному випадку у відповідача відсутні будь-які невиконані грошові зобов`язання перед позивачем. 
Разом з тим, ОСОБА_1 зазначає, що оскільки зобов`язання перед банком ним фактично виконано 12.02.2014, а АТ «Альфа-банк» звернулось з позовом у січні 2021 року, то з урахуванням строку загальної позовної давності у 3 роки, вимоги позивача є необґрунтованими.
З твердженнями скаржника в частині надмірно стягнутих витрат на правову допомогу відповідач не погоджується, зазначає, що ним та адвокатом Блохіною Н.В. в договорі про надання правової допомоги та додатках до нього було узгоджено вартість всіх послуг адвоката, надано суду квитанцію про оплату правової допомоги, яка оформлена у належний спосіб. 

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч.ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» суд першої інстанції дійшов до висновку, що доказів наявності у відповідача невиконаного грошового зобов`язання перед банком, що було б підставою для нарахування боржнику відповідно до вимог частини 2 статті 625 ЦК України 3% річних позивачем не надано. 
Враховуючи, що відповідачем рішення суду про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту № 11061127000 виконано повністю 12.02.2014, підстави для нарахування боржнику 3 % річних відповідно до вимог частини 2 статті 625 ЦК України за період з 16.12.2017 по 01.12.2020 відсутні.
Крім того, враховуючи, що відповідачем понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн, що документально підтверджені, районний суд дійшов до висновку про стягнення вказаної суми з позивача на користь відповідача.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено, що 19.10.2006 між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 11061127000, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит (грошові кошти) у формі поновлювальної кредитної лінії в сумі 35000 доларів США зі сплатою процентів, комісії в порядку і на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення кредиту до 18.10.2017. Умовами договору передбачено право банку вимоги дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та комісій у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором. У забезпечення виконання зобов`язань за договором, 19.10.2006 було укладено договір іпотеки №30006Z172 та договір поруки № 30006P185 (а.с. 7-11).
За змістом рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.02.2010 у справі № 2-153/10 вбачається, що за вказаним вище договором відповідач належним чином зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим 31.07.2009 банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості за договором № 11061127000 від 19.10.2006, яка на час розгляду справи складала 27313,88 доларів США. Вказаним судовим рішенням позов задоволено та стягнуто зазначену суму на користь АКІБ «Укрсиббанк» з відповідача та поручителя за договором солідарно (а.с. 13-16).

За змістом договору № 2098/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 09.12.2019, ПАТ «Дельта Банк» відступив шляхом продажу АТ «Альфа-Банк» права вимоги банку до боржників, зазначених у додатках 1-5 до цього договору (копія на а.с. 17-19). 
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або Законом.  
Презумпцію правомірності договору № 2098/К від 09.12.2019 відповідачем не спростовано.
  
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зроблено висновок, що у разі використання банком права вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, він на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та втрачає право нараховувати проценти та неустойку, разом з тим, у банку виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. 

Як встановлено судом, відповідно до умов укладеного між сторонами договору, строк його дії до 18.10.2017. Однак, звертаючись з позовом 31.07.2009 про стягнення заборгованості за договором кредиту від 19.10.2006 № 11061127000, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору і саме з цієї дати в нього виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.  

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц зазначила, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 
625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати  Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Постановою головного державного виконавця Центрального відділу ДВС Чернігівського МУЮ Бабенко В.М. від 12.02.2014 виконавче провадження ВП № 21725795 з примусового виконання виконавчого листа № 2-153/10, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова 21.06.2010 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АКІБ «Укрсиббанк» 27313,88 доларів США закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення (а.с. 71).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.01.2017, що набрало законної сили 07.02.2017, у зв`язку з тим, що виконавче провадження з примусового стягнення на користь АКІБ «Укрсиббанк» було закінчено, знято арешт, який був накладений 05.10.2010 на все майно ОСОБА_1 у межах 27313,88 доларів США, (а.с. 74).

Обґрунтовуючи позовні вимоги банк посилався на розрахунок заборгованості 3% за статтею 625 ЦК відповідно до якого за період з 16.12.2017 до 15.12.2020 банком нараховано заборгованість відповідачеві в розмірі 2458,35 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.12.2020 складає 68504,55 грн (а.с. 12), які, на думку позивача, підлягають стягненню з відповідача.  

Оскільки фактично судове рішення від 05.02.2010 було виконано в 2014 році підстави для стягнення процентів відсутні. Зобов`язання відповідача припинено його повним виконанням. Вимог про стягнення заборгованості за статтею 625 ЦК України за період з 05.02.2010 до 12.02.2014  банк не заявляв.

Таким чином, на думку колегії суддів, виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами належних та допустимих доказів, оцінених у їх сукупності, та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та установивши, що відповідачем рішення суду про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту № 11061127000 виконано повністю 12.02.2014, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для нарахування ОСОБА_1 3 % річних відповідно до вимог частини 2 статті 625 ЦК України за період з 16.12.2017 по 15.12.2020.

Як в суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи відповідач звертав увагу суду на пропущення позивачем строку позовної давності до заявлених ним вимог. Однак, оскільки підстави для задоволення позову АТ «Альфа-Банк» відсутні, доводи відповідача про застосування позовної давності не заслуговують на увагу.

Аргументи скаржника стосовно незгоди з висновком суду про те, що строк позовної давності до вимог за статтею 625 ЦК України спливає через три роки після дати набрання судовим рішенням про стягнення заборгованості за кредитом законної сили, є голослівними, оскільки таких висновків рішення суду першої інстанції не містить.
Твердження банку щодо порушення норм процесуального права, які виразилися в призначенні справи до розгляду на 07.04.2021, а ухвалення рішення 08.04.2021 не є підставою для скасування рішення. Так, розгляд справи розпочався 07.04.2021. Суд в цей день видалився до нарадчої кімнати й наступного дня підписав рішення без його проголошення в порядку ст.268 ЦПК України, саме тому рішення датовано 08.04.2021. Позивач не навів норми процесуального закону, який в цьому випадку порушив суд.
Доводи позивача про безпідставне направлення йому судової кореспонденції на адресу: проспект Степана Бандери, 9, корп. 4б, пов.5, БЦ Форум Парк Плаза, м. Київ, 04073, а не на юридичну адресу банку, апеляційним судом не приймаються враховуючи наступне.

За змістом частин 6, 7 статті 128 ЦПК України, на яку посилається і скаржник, передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка юридичним особам та фізичним особам - підприємцям надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що обов`язок відправлення судової кореспонденції юридичній особі виключно на адресу цієї особи, що зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, виникає у разі ненадання цим учасником справи інформації щодо його адреси.
Натомість, звертаючись з позовом АТ «Альфа-Банк» зазначило в позовній заяві адресу для листування: проспект Степана Бандери, 9, корп. 4б, пов.5, БЦ Форум Парк Плаза, м. Київ, 04073 (а.с. 3). Саме за вказаною адресою судом АТ «Альфа-Банк» 22.01.2021 було направлено копію ухвали про відкриття провадження (а.с. 60), яка отримана 08 лютого, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 62) та судова повістка (а.с. 85).

Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачений обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. АТ «Альфа-Банк» з такими заявами не звертався.

На вказану позивачем адресу відповідачем було направлено відзив на позовну заяву з додатками. На виконання вимог п. 2 частини 5 статті 178 ЦПК України відповідачем надано документ, що підтверджує надіслання відзиву і доданих до нього доказів позивачу, а саме опис поштового вкладення з відміткою відділення поштового зв`язку (а.с. 80). При цьому посилання скаржника про те, що матеріали справи не містять підтвердження отримання ним даного відзиву, колегія суддів відхиляє, оскільки чинним ЦПК України не передбачено процесуального обов`язку сторін надавати суду підтвердження вручення відзиву з додатками іншим учасникам справи. 

Щодо незгоди позивача з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу в сумі 10000 грн у зв`язку з необґрунтованістю їх розміру та не співмірністю зі складністю справи, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
Частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, в постановах Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 757/16448/17-ц, від 24.03.2021 у справі № 308/1020/16-ц. 

Витрати на правову допомогу, понесені відповідачем в суді першої інстанції, підтверджуються належним чином документальними доказами, а саме: копіями договору про надання правової допомоги від 08.02.2021, додаткових угод до цього договору від 10.02.2021 із викладеними в них розрахунком оплати витрат на правову допомогу, актом прийому-надання правової допомоги, де сторони погодили види послуг, що надає адвокат, їх вартість, що загалом становить 10000 грн (а.с. 75-76), а також квитанцією від 08.02.2021 про оплату 10000 грн згідно з умовами вказаного договору (а.с. 64). Повноваження адвоката Блохіної Н.В. підтверджуються належним чином копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 393 від 12.09.2008, ордером серії СВ № 1007336 від 08.02.2021 (а.с. 77, 79). Зазначене спростовує доводи скаржника про відсутність в матеріалах справи доказів понесених відповідачем витрат на правову допомогу.
Дані документи були направлені відповідачем позивачеві разом з відзивом на позовну заяву. Заперечень щодо суми витрат на правничу допомогу позивач не висловлював. 
Твердження позивача щодо вказівки в договорі про надання правової допомоги іншого номеру справи не можуть бути підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу. Беззаперечним є факт отримання відповідачем послуг, які надані йому адвокатом Блохіною Н.В. саме у даній справі, назва якої міститься в п.6.2. договору від 08.02.2021 (а.с.76) та оплату цих послуг, що підтверджено відповідною квитанцією.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала на те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це означає, що позивач, як особа, яка заперечує зазначений відповідачем в суді першої інстанції розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо не співмірності заявлених судових витрат, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Подібні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 580/3241/20, від  20.01.2021 у справі № 750/2055/20.

Натомість судом встановлено, що відповідних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивач не заявляв та відповідних доказів не подавав, розмір витрат на правничу допомогу не спростовував. Тому є правильним висновок суду першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, що у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, понесені відповідачем витрати на правову допомогу, що належним чином підтверджені, підлягають стягненню з позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів. 
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, урахував конкретні обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права та ґрунтується на засадах верховенства права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Вирішуючи питання стягнення витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, взявши до уваги умови договору про надання правової допомоги від 31.05.2020, додаткової угоди до цього договору від 31.05.2021 з наведеним в ній розрахунком оплати витрат на загальну суму 5000 грн, акт про прийняття-передачу наданої правової допомоги відповідно до вказаного договору від 31.05.2021 (а.с.207), квитанцію б/н від 31.05.2021, враховуючи те, клопотання про зменшення вказаних витрат на правову допомогу позивач в своїх "поясненнях на відзив на апеляційну скаргу" не зазначив, суму не оспорював, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції. 

Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

                                     П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 08 квітня 2021 року - залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714, вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 5000 (п`ять тисяч) гривень у відшкодування витрат на надання професійної правничої допомоги.  

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України  

Судді Чернігівського апеляційного суду   

                                                                                          І.О.Боброва
                                                                         
                                                                                          Н.В.Висоцька
     
                                                                                          О.Є.Мамонова

                              Повний текст постанови суду складений 10.06.2021.