КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 362/5284/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3467/2021 
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
09 квітня 2021 року                                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Коцюрби О.П., Білич І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року у складі судді Кравченко Л.М.,
у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,- 
 
В С Т А Н О В И В :
У  вересні 2018 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов обґрунтовано тим, що 22.06.2009 року рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ «Універсал Банк» було перейменовано в ПАТ «Універсал Банк», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Універсал Банк», що підтверджується витягом із статуту. 
 
08.10.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № BL10227 (кредитна лінія) про надання останньому кредиту в розмірі 44800 грн., зі строком повернення кредиту  не пізніше 30 вересня 2009року.
 
Відповідно до умов договору за користування кредитом понад встановлений кредитним договором строк встановлюється підвищена процентна ставка на рівні 66 % річних. 
 
Свої зобов`язання позивач виконав у повному обсязі і в порядку, передбаченому кредитним договором, 08.10.2008 року надав кредитні кошти в сумі 44800  грн.
 
В порушення умов кредитного договору та чинного законодавства позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання та не сплачує проценти за користування кредитними коштами, не повертає кредит у визначені договором терміни. 
 
Зазначав, що  станом на 06.08.2018 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 31901 грн. 41 коп. 
 
На підставі викладеного позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 31901 грн 41 коп, а також стягнути понесений позивачем судові витрати.
 
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року позов ПАТ «Універсал Банк»  задоволено. Вирішено питання судових витрат. 
 
В апеляційній скарзі адвокат Касьяненко Д.Л. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду в фактичним обставинам, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати  рішення  суду першої інстанції та ухваливши нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні  позовних вимог ПАТ «Універсал Банк».
 
Вказано, що заочне рішення було ухвалено з порушенням вимог ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідачка не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи в порядку вимог ст. 128 ЦПК України, жодних процесуальних документів по справі не отримувала, що підтверджується матеріалами справи.
 
Зазначено, що станом на дату звернення банку з позовом до суду про дострокове стягнення кредитної заборгованості у позичальника не виникло обов`язку дострокового повернення кредиту в цілому за весь період. Проте судом під час ухвалення оскаржуваного рішення не було досліджено вказаних обставин, що призвело до незаконного рішення на користь позивача.
 
Також, посилався на те, що банком не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 76-77 ЦПК України факт надання кредитних коштів позичальнику у відповідному розмірі.
 
Крім того, позивач звернувся до суду 12.09.2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, звертаючи увагу суду на те, що позивачем за вказаним кредитним договором по тілу кредиту та відсотках не здійснювалось платежі з 08.10.2008 року. А тому кредитор мав право звертатись до суду з позовом в межах строків позовної давності починаючи з 08.10.2008 року по 08.10.2011 року.
 
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надійшло.
 
Відповідно до положень частини 1 статті  369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
 Задовольняючи позовні вимоги банку районний суд виходив з підстав його законності й  обґрунтованості.
З такими висновками колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Убачається, що представник відповідача в апеляційній скарзі посилався на розгляд справи судом першої інстанції у відсутність відповідачки, без повідомлення належним чином про час і дату розгляду справи.
 
 У матеріалах справи відсутні докази на спростування  зазначених доводів апеляційної скарги.
 
Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 128 - 130 ЦПК України.
 
Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
 
Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
 
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
 
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
 
Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 повідомлялася судом про дату, час і місце розгляду справи впродовж усього часу її розгляду судом, оскільки вся поштова кореспонденція, направлена на адресу відповідачки, повернута до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не є належним доказом повідомлення про день і час судового розгляду справи (а.с. 45,58).
 
Повернення судової повістки без вручення за закінченням терміну зберігання   не надавало суду правових підстав до виклику  відповідача через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України  та не вважається належним повідомленням про день і час судового розгляду справи ( ч.11 ст.128 ЦПК України).
 
Вирішуючи спір по суті вимог, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув й прийшов до поспішних висновків про можливість ухвалення по справі судового рішення.
 
Розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якої відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, суд позбавив відповідача можливості реалізації своїх процесуальних прав та законних інтересів.
 
Згідно п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції  ухвалене  з порушенням норм процесуального права, що призвело до неповного зясування обставин справи, неправильного  застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування  й ухвалення по справі нового судового рішення про відмову у позові, враховуючи наступне.
Як убачається  з матеріалів справи, 08.10.2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № BL10227, відповідно до умов якого  банк зобов`язався встановити позичальнику ліміт кредитної лінії в межах суми 44 800 грн. протягом 5 календарних днів з моменту укладення цього договору на строк 12 місяців, але не пізніше 30 вересня 2009року  (а.с. 6-12).
 Відповідно до додатку № 2 до вказаного кредитного договору відповідачці було відкрито рахунки для обліку заборгованості за наданим кредитом, а також для списання коштів (а.с. 13).
 Встановлено, що відповідачка отримала кредит в розмірі 44 800 грн, шляхом перерахування банком на її рахунок, про що свідчать дані меморіального ордеру              № 046В520082820001/198855 від 08.10.2008 року (а.с. 24).
Наданий банком розрахунок заборгованості станом на 06.08.2018року не можливо визнати належним доказом існування боргових зобов`язань, оскільки до справи не долучено жодного первинного документа  на підтвердження розмірі заборгованості, а тому не може свідчити про існування у позичальника  заборгованості за кредитним договором  у визначеному банком розмірі (а.с. 15-17).
 
До справи долучено матеріали, відповідно до яких за умовами кредитування  сума кредиту становить 100 000 грн, проте  відповідно до справи,  відповідачці надано кредит лише на суму 44800 грн, що залишилося поза увагою суду та належної оцінки у рішенні (а.с. 20).
 
Окрім цього, районний суд у рішенні припустився суперечливих висновків, оскільки  у мотивах прийнятого рішення визнав доведеним наявність заборгованості, у сумі  20 582 грн 42 коп., проте у резолютивній частині встановив борг, у сумі 31 901 грн 41 коп.
 
У долученому до справи розрахунку заборгованості не наведено механізму  нарахування заборгованості  з урахування графіків погашення боргу щомісячно по тілу кредиту та відсотках та на яку суму нараховувалися відсотки за користування кредитом та в якому розмірі.
 
Окрім цього, підлягає до врахування та обставина, що  згідно долученого до справи розрахунку станом на  02.07.2018року  заборгованість з підвищених відсотків становить  511 грн 60 коп.
 
Між тим, згідно долученої до справи вимоги від 10.07.2018року, яка не вручена відповідачці, розмір заборгованості по підвищених відсотках на дату вимоги становить 0 .00грн (а.с.32).
 
Отже, долучені до справи  матеріали містять суперечливі висновки щодо розміру заборгованості.
 
Згідно  розрахунку заборгованості за кредитним договором,  розмір заборгованості був нарахований за період з 08.10.2008 року по 06.08.2018 року.
 
 Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у  зобов`язанні  встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
 Статтею 629 ЦК України передбачено, що  договір є обов`язковим  для виконання сторонами.
 
Крім того, згідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Положеннями п.1.2.3 договору передбачено, що  погашення грошових зобов`язань  позичальника за цим договором  повинно здійснюватися наступним чином: другого робочого дня кожного поточного місяця, що слідує за місяцем встановлення ліміту кредитної лінії, позичальником має бути сплачена мінімальна сума платежу відповідно до умов  цього договору. 
 
Не пізніше 30 вересня 2009 року позичальник зобов`язується повернути всю суму кредиту, наданого в межах ліміту кредитної лінії та інших грошових зобов`язань, встановлених  цим договором.
 
Всі вищевказані грошові зобов`язання позичальника сплачуються шляхом перерахування /переказу  сум існуючих  грошових зобов`язань.
 
Як свідчать дані долученого до справи розрахунку заборгованості, період нарахування боргу банком починається з 08.10.2008року (а.с.15).
 
 При цьому, колегія суддів виходить з умов договору про повернення отриманого кредиту протягом 12 місяців, але не пізніше 30 вересня 2009року, того, що інші транші  не виділялися, ліміт кредитної лінії не продовжувався.
 
Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
 
Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
 
На підставі оцінки усіх доказів у їх сукупності, зокрема розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку про те, що банк в даному випадку підтвердив своє порушене право вимагати погашення виниклої заборгованості, проте в межах умов кредитування.
 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач.
 
Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
 
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
 
Матеріали справи вказують на те, що з моменту укладення 08.10.2008 року договору кредитування позивач був обізнаний про те, що відповідачка не повертає кошти за його користування. Враховуючи положення статей 253, 254 ЦК України, перебіг позовної давності за його вимогами про стягнення коштів почався 08.10.2008 року та закінчився 08.10.2011 року.
 
ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з таким позовом лише 12.09.2018 року, тобто після спливу позовної давності.
 
В апеляційній скарзі відповідач зробив письмове прохання про застосування позовної давності (а.с. 150-151, 155).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
 
Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
 
Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
 
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
 
Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його участю чи дорученням уповноваженою на це особою.
 
Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь - які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.
 
Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16.
 
Пропуск строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
 
Відповідно до п.п. 92-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 встановлено, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
 
А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
 
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
 
Встановивши, що платежі на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 не вносила  у належному розмірі з моменту укладення договору 08.10.2008 року, яким встановлено повернення всієї суми не пізніше 30.09.2009 року (а.с.7), а з позовом до суду банк звернувся 12.10.2018 року, колегія суддів приходить висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.
 
Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах у постановах від 05 вересня 2019 року у справі № 697/1307/17-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 314/5082/17, підстав для відступлення від якого колегія суддів не знаходить.
 В зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що вимоги банку про стягнення заборгованості не обґрунтовані та не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, а тому суд вважає, що у задоволенні таких вимог слід відмовити.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального.
 
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
 
Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року скасувати.
 
Ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач:

Судді: