УХВАЛА
17 травня 2021 року
м. Київ
справа №204/3554/20
провадження № 61-5943ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на утримання дітей та стягнення аліментів за минулий час,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2020 року     ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до       ОСОБА_3 , третя особа, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей:  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,   ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,    та         ОСОБА_7 ,        ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  у  розмірі    Ѕ частини від його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дітьми повноліття; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей за минулий час, за останні три роки, а саме з 09 червня 2017 року по 09 вересня 2020 року в розмірі 1 751 026,00 грн.
Заочним  рішенням  Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі Ѕ частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 08 червня 2020 року та до досягнення дітьми повноліття; у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року в оскаржуваній частині залишено без змін.
У квітні 2021 року ОСОБА_2 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення аліментів за минулий час, за останні три роки та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано для усунення зазначених недоліків строк.
05 травня 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме уточнена касаційна скарга.
Вивчивши касаційну скаргу, подані матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Позовні вимоги у даній справі випливають зі спорів про стягнення аліментів.
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. 
Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. Проте, таких доводів касаційна скарга не містить.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla  Gomez  de  la  Torre  v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Зазначена справа є малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Оскільки ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись  пунктом  3 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою   ОСОБА_1  на  заочне  рішення  Красногвардійського  районного  суду  м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на утримання дітей та стягнення аліментів за минулий час.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                                            Є. В. Петров
А. А. Калараш
         О. С. Ткачук