ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/1690/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,     
за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року 
  у адміністративній справі № 340/1690/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - 

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , а саме: стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.07.2015 року по 11.12.2016 року включно, в розмірі 98 470 (дев`яносто вісім тисяч чотириста сімдесят) гривень 80 коп., а рішення суду допущено до негайного виконання в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на користь позивача середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 8205 грн 90 коп.
Цим же рішенням суду першої інстанції позивачу ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні вимог про зобов`язання Міністерства юстиції України: присвоїти ОСОБА_1 6 ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з 01.05.2016 року; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за 6 ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби, з 01.05.2016 року по 29.04.2020 року з урахуванням раніше нарахованих сум; про встановлення ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 3 відсотків посадового окладу але не більше 50 відсотків посадового окладу з 01.05.2016 року; а також про нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 3 відсотків посадового окладу але не більше 50 відсотків посадового окладу з 01.05.2016 року по 29.04.2020 року з урахуванням раніше нарахованих сум. Також судом відмовлено у задоволені вимог позивача про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на його користь моральної шкоди за час вимушеного прогулу в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, але стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2015 року по 25 листопад 2015 року в сумі 26805,94 грн.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку як позивачем по справі, так і відповідачем - Головним територіальним управлінням юстиції у Кіровоградській області. Кожен із апелянтів вважає судове рішення у цій справі таким, що підлягає скасуванню з підстав його ухвалення за неповного з`ясування обставин та при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також з підстав порушенням норм матеріального та процесуального права, що у сукупності призвело до неправильного вирішення спору у цій справі по суті.
Зокрема, позивач звертає увагу колегії суддів в апеляційній скарзі, що в порушення вимог ст.129-1 Конституції України, ст.ст.5, 14, ч.1 ст.370, п.3 ч.1 ст.371 КАСУ, ч.2 ч.7 ст.235, ст.236  КЗпП України відповідачами тривалий час не виконувалося рішення суду про поновлення його на посаді, і у такий спосіб також були порушені і його права, що у сукупності є підставою для стягнення на його користь з роботодавця або уповноваженим органу середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду, який має обраховуватися від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі. За вказаних обставин позивач вважає безпідставною відмову суду у задоволені його вимог в частині стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду, тобто, до 30.04.2020 року. Помилковою позивач вважає відмову суду першої інстанції у задоволені його вимог про нарахування надбавки за ранг та вислугу років, і стягнення на його користь моральної шкоди, що за твердженням апелянта пов`язано з неповним дослідженням судом обставин справи та не врахування того, що в наказі про поновлення його на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, не було зазначено про збереження 9 рангу четвертої категорії посад державних службовців, що був встановлений відповідно до Закону України «Про державну службу від 16 грудня 1993 року № 3723-XII згідно наказу Департаменту Державної виконавчої служби України від 02.11.2005р. № 129\к, а також не було  встановлено надбавку за вислугу років виходячи із 18 років стажу державної служби станом на 09.07.2015 року, та не було відповідно до вимог ст.ст.50,55 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VII (ст.50,  ст.55) вжито заходів по присвоєнню йому 6 рангу державної служби в межах категорії «Б» посади, до якої віднесено посаду начальника Управління державної виконавчої служби, як це передбачено Порядком присвоєння рангів державним службовцям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року.
Стосовно необґрунтованої відмови суду у стягненні моральної шкоди, позивач вказує, що він будучи публічною людиною та депутатом обласної ради на час незаконного звільнення посади, а також маючи статус заслуженого юриста України і доктора юридичних наук, змушений був тривалий час оскаржувати неправомірні накази відповідача в судовому порядку, а після поновлення його судом на посаді, відповідач не виконував судове рішення, внаслідок чого йому було завдано моральні страждання, а відновлення втрачених засобів існування вимагало додаткових зусиль для організації свого життя та сім`ї, що відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП, ст.ст.3,19,55 Конституції України є підставою для відшкодування йому власником або уповноваженим ним органом завданої моральної шкоди, яку він оцінює у  50 000 грн. За наведених обставин, позивач просить задовольнити вимоги його апеляційної скарги та скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши по справі інше рішення про задоволення його вимог у повному обсязі.
В апеляційній скарзі Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області вказується на необґрунтованість, незаконність рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року в частині задоволення позовних вимог позивача з підстав грубого порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати судове рішення у цій справі, та прийняти інше рішення про відмову у задоволені вимог позивача в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги відповідача мотивовані безпідставним не врахуванням судом першої інстанції того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача в сумі 26805,94 грн. за період з 09 липня 2015 року по 25 листопад 2015 року з Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, присудженого позивачу постановою  Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі № П/811/2456/15, було вже стягнуто на виконання вказаного судового рішення, шляхом безспірного списання бюджетних коштів з казначейських рахунків відповідача, ці кошти вже були отримані позивачем, що ним заперечується, та свідчить про відсутність підстав для повторного стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період  з 09 липня 2015 року по 25 листопада 2015 року, оскільки це призводить до подвійного стягнення коштів Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.
В іншій частині задоволення вимог позивача, відповідач вказує на безпідставне неврахування судом першої інстанції винесених Міністерством юстиції України на виконання судового рішення у справі № П/811/2456/15: наказу № 773/к від 21.02.2020 «Про скасування наказу», яким було скасовано наказ Міністерства юстиції України від 08.07.2015№ 2121/к «Про звільнення ОСОБА_1 », з дорученням директору Департаменту публічного права Кравченко Л.М. вжити заходи щодо поновлення ОСОБА_1 з 09 липня 2015 року на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області»; та наказу від 21.02.2020 № 776/к «Про поновлення», яким ОСОБА_1 поновлено з 9 липня 2015 року на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській. З якими  позивач під розпис ознайомився  16 березня 2020 року. 
Крім того, в апеляційній скарзі відповідача акцентується увага судової колегії на тому, що після поновлення позивача на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області, ОСОБА_1 було подано заяву  про звільнення з посади на підставі п.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» з 11 грудня 2016 року, і вже Наказом Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області № 4/к від 30 квітня 2020 року, позивача звільнено з посади з 11 грудня 2016 року за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, відповідно до ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби. Також, цим же наказом № 4/к від 30 квітня 2020 року, позивачу була виплачена компенсація за невикористані 73 календарних дні, а саме 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи 09.07.2015 по 08.07.2016 року, 13 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 09.07.2016 по 09.12.2016 року, 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2015 рік, 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2016 рік - в розмірі 4426,72 грн., що відповідач-Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області вважає належним розрахунком з позивачем, здійсненої у зв`язку з припиненням ним державної служби.
За наведених обставин, відповідач вважає, що внаслідок поновлення позивача на посаді лише 30 квітня 2020 року, його середній заробіток за час вимушеної затримки виконання судового рішення повинен обчислюватися в силу приписів ст.236 КЗпПУ з певними особливостями, обумовленими спеціальною нормою Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100). А саме, відповідач вважає, що у даному випадку розрахунковим періодом є два місяці, які передували рішенню суду про поновлення на роботі (а не два місяці перед звільненням), оскільки саме з цією подією (з рішенням суду про поновлення на роботі) була пов`язана виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. 
Зокрема, за твердженням відповідача, суд першої інстанції при проведенні розрахунку за період затримки виконання рішення суду безпідставно врахував середньоденну заробітну плату за два попередні місяці роботи позивача перед звільненням, хоча подією, з якою позивач пов`язує виплату середнього заробітку за час його не поновлення на роботі за судовим рішенням є прийняття рішення Кіровоградським окружним адміністративним судом від 30.11.2015 у справі № П/811/2456/15, і відповідно, відповідач вважає, що останніми двома місяцями, які передували події, пов`язаною з відповідною виплатою, є саме жовтень та вересень 2015 року. А виходячи з того, що позивач у вказані місяці 2015 року не мав заробітку не з його вини (протягом цього часу від перебував у вимушеному прогулі), розрахунки відповідач вважає повинні проводитися у спірному випадку з урахуванням встановленого в трудовому договорі посадового (місячного) окладу, який  становить 1799,00 грн.
Відповідач - Міністерство юстиції України у відзиві на апеляційні скарги, підтримав вимоги Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, та заперечував проти задоволення вимог позивача, вказуючи на безпідставність стягнення судом першої інстанції на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 09.07.2015 по 25.11.2015, незважаючи на те, що в цій частині рішення суду було виконано шляхом списання бюджетних коштів з казначейських рахунків Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області. Окремо відповідач звертає увагу судової колегії на особистому волевиявленні ОСОБА_1 у заяві від 16.03.2020 бажання розірвати трудовий договір з 11.12.2016 і наданні державним органом відповідної згоди, що за твердженням МЮУ свідчить про втрату позивачем з 11.12.2016 права вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адже вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. 
За наведених обставин та з огляду на неправильно обраний позивачем спосіб захисту його прав, в тому числі і не звернення до суду першої інстанції, який розглядав спір, для отримання виконавчого листа, або з заявою про виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, Міністерство юстиції України вважає безпідставним часткове задоволення вимог позивача, оскільки  питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення не може розглядатись як новий публічно-правовий спір.
У відзиві позивача на апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, вказується на помилкове розуміння відповідачами положень ст.236 КЗпП України, якою саме і встановлена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись. При цьому, позивач наголошує на занадто тривалу затримку відповідачем виконання судового рішення про поновлення його на роботі, у зв`язку з чим вважає беззаперечним своє право  на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в силу приписів ст. 236 КЗпПУ, розмір якого має бути обчислений відповідно до Порядку № 100, з урахуванням  середньоденної заробітної плати за два попередні місяці роботи перед його звільненням, що становило 273,53 грн., що з огляду на кількість робочих днів за період з 26.11.2015 по 29.04.2020 включно, що становить 1107 днів, становить суму стягнення з у розмірі 302 797.71 грн. (273,53 грн. х 1107 днів). Позивач також вважає, що відсутність його звернень до суду у вказаний відповідачами спосіб та відсутність відкритого виконавчого провадження про примусове виконання судового рішення щодо поновлення на посаді, також як і його звільнення з 11.12.2016 року (неділя) за поданою ним заявою у 2020 році – немає в даному випадку значення, і братися до уваги судом не повинно.
У відзивах Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області та Міністерства юстиції України на апеляційну скаргу позивача наголошується на безпідставності вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та обґрунтованості рішення суду першої інстанції при відмові позивачу у частині заявлених ним вимог, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволені вимог апеляційної скарги позивача. 
Позивачем по справі подавалися до суду заяви про розгляд справи в апеляційному провадженні без його участі, а представники відповідачів підтримали вимоги апеляційної скарги  Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області в повному обсязі по наведеним вище обставин,  і заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача.
Заслухавши пояснення представників відповідачів по справі, обговоривши доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 і Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, наведених у відзивах на ці апеляційні скарги доводів, а також перевіривши за матеріалами адміністративної справи повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин спірних правовідносин, та правильність їх юридичної оцінки і застосування до них норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області підлягають частковому задоволенню, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року – скасуванню, з прийняттям іншого рішення у справі про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , виходячи з нижченаведеного.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено і матеріалами справи підтверджено, що звернення ОСОБА_1 з позовом у цій справі обумовлено саме несвоєчасним виконанням відповідачами (Міністерством юстиції України та Головним територіальним управлінням юстиції у Кіровоградській області) судового  рішення про поновлення його на роботі, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. 
З урахуванням означених підстав звернення ОСОБА_1 за судовим захистом, та з огляду на викладену Верховним Судом правову позицію у справах №2а-7683/12/1370, №813/4668/16, №821/1678/16 і інш.,  судова колегія вважає, що для правильного вирішення виниклого між позивачем та державними органами юстиції спору, адміністративний суд повинен з`ясувати та перевірити у цій справі лише ті питання, які пов`язані з предметом спору та безпосередньо стосуються підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України. 
У цій справі беззаперечним та неспростовним учасниками спірних правовідносин є факт винесення 25.11.2015 року Кіровоградським окружним адміністративним судом постанови у адміністративній справі №П/811/2456/15 про скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області № 2121/к від 08.07.2015 року «Про звільнення» та  поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника ГТУЮ у Кіровоградській області з питань ДВС – начальника управління ДВС, зі стягненням з Управління на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 9 липня 2015 року по 25 листопада 2015 року в сумі 26805,94 грн (а.с.6-9). Зазначений факт поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління ДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області з 09 липня 2015 року, підтверджено також постановою Вищого адміністративного суду України від 18.10.2016 (а.с.12-15).
Отже, установлені судовими рішеннями (Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.11.2015 р та Вищого адміністративного суду України від 18.10.2016 р) обставини у справі №П/811/2456/15 -  приймаються колегією суддів при розгляді даної адміністративної справи як преюдиціальне встановлений та безсумнівний факт, який є суттєвим для  правильного вирішення спору у цій справі, а саме: - чи мала місце затримка виконання судового рішення;  - який період затримки допущено відповідачами (у разі наявності затримки виконання рішення); - та який є розрахунок суми (обчисленої від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі), належної до стягнення за встановлений період.
Дотримуючись наведеного порядку перевірки рішення суду першої інстанції, судова колегія не піддаваючи сумніву підтверджений судовими рішення факт поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління ДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області з 09 липня 2015 року, звертає увагу на положення ст.235 та ст.236 КЗпП, які повинні братися до уваги у даному випадку з огляду на положення ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу», якою визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.
Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час виникнення у відповідачів обов`язку виконати судове рішення про поновлення на роботі раніше незаконно звільненого працівника, та на час фактичного виконання цього судового рішення, Законом «Про державну службу» не було врегульовано процедуру поновлення державного службовця на підставі судового рішення, також як і не визначено чітко відповідальності для роботодавця (державного органу) за невиконання судового рішення суду про поновлення незаконно звільненого раніше працівника, судова колегія наголошує, що відповідно до вимог ст.235 КЗпП України, рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню відразу після його оголошення.
При цьому, негайне виконання судового рішення полягає саме в тому, що повинно бути виконане не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим саме і забезпечується швидкий та реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.
Судами усіх інстанцій у справі №П/811/2456/15 встановлено, що ОСОБА_1 поновлено на роботі, та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць. Проте, всупереч вимог статті 235 КЗпП України (стосовно негайності виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника), відповідачами по справі не вживалися заходи на виконання постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.11.2015 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі, законність якої підтверджена постановою Вищого адміністративного суду України від 18.10.2016 року, і вперше наказ №3/к про поновлення позивача на роботі на виконання судового рішення було винесено 30.04.2020 р., тобто, із значною затримкою, майже через чотири роки, у зв`язку з чим ОСОБА_1 і  звернувся до суду з позовом у цій справі, вимагаючи стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду відповідно до статті 236 КЗпП України.
З огляду на встановлене чинним законодавством право позивача самостійно обирати спосіб захисту його порушених прав (шляхом звернення до суду з відповідним позовом, або шляхом установлення контролю за виконанням судового рішення про поновлення його на посаді), судова колегія вважає помилковою висловлену відповідачами позицію стосовно неправильно обраного позивачем способу захисту у цій справі, та не бере до уваги як підставу для скасування рішення суду у цій справі, оскільки вказана позиція є лише власною думкою відповідачів, яка суперечить чинному законодавству.
Крім того, обговорюючи встановлену чинним законодавством «негайність виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника», колегія суддів звертає увагу на висловлену Верховним Судом в постанові від 24.01.2019 року правову позицію стосовно того, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. А належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Аналіз вищевикладеного надає судовій колегії підстави для висновку, що законодавець прямо зобов`язує роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, у зв`язку з чим  обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі у роботодавця виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, оскільки  виконання рішення вважається закінченим тільки з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом,     який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
За змістом ст.236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Отже, вказаною нормою (ст.236 КЗпП України) визначена відповідальність за невиконання судового рішення, яка покладається на власника або уповноважений ним орган, що затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно раніше звільненого працівника. Така відповідальність для роботодавця визначена у формі виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення. При цьому, закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, що проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Відповідно, вимога позивача про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду підлягає задоволенню у повному обсязі, що також підтверджено правовою позицією Верховного Суду, висловленої у постанові від 25.07.2018 по справі  № 552/3404/17.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції обговоривши питання про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі на підставі ст.236 КЗпП України, правильно визнав доведеним факт затримки виконання відповідачем такого судового рішення, що підтверджено долученими до матеріалів справи належними, допустимими, достовірними та достатніми в розумінні ст.ст.73-76 КАСУ доказами.
Отже, позиція відповідачів про відсутність підстав для застосування у даному випадку положень ст.236 КЗпП України саме з тих підстав, що сам позивач не звертався з вимогою про виконання судового рішення - є неприйнятною у зв`язку з тим, що стягнення суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є санкцією, яка застосовується до роботодавця у разі невиконання рішення з метою компенсації працівнику втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Таким чином, судова колегія повністю погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі стосовно наявності у позивача права на отримання відшкодування за  час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі.
Водночас, судова колегія вважає, що судом першої інстанції неправильно було визначено період, за який з відповідача повинно бути  стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 , внаслідок чого, судом безпідставно не було включено у розрахунок належних до стягнення сум на користь позивача періоду затримки виконання судового рішення до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, тобто, до 29.04.2020 року.
На підтвердження наведеної у попередньому абзаці позиції, колегія суддів звертає увагу на  зміст постанови Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі № 815/2959/17, де зазначено, що рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.
Судом у цій справі встановлено та сторонами по справі не спростовується, що прийнятими на виконання постанови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25.11.2015 року у справі № П/811/2456/15 наказами Міністерства юстиції України від 21.02.2020 № 773/к та № 776/к, – позивач по цій справі реально не був поновлений на посаді, оскільки не мав можливості приступити до виконання своїх обов`язків на посаді начальника управління ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області до винесення Головним територіальним управлінням юстиції у Кіровоградській області наказу №3/к від 30.04.2020 року «про поновлення на роботі». 
Саме зазначені у попередньому абзаці обставини, є беззаперечним підтвердженням факту допущеної з боку відповідача затримки виконання судового рішення у період з 26.11.2015 року по 29.04.2020 рік включно, що призвело до порушення гарантованих державою позивачу прав на забезпечення швидкого і реального захисту життєвоважливих прав та інтересів шляхом виконання судового рішення про поновлення на посаді. Відповідно, порушені права позивача можуть бути відновлені  адміністративним судом згідно приписів ст.236 КЗпП України, а належна до стягнення позивачу сума середньої заробітної плати повинна бути  обчислена виходячи із середньоденного заробітку позивача (273,53 грн) з урахуванням кількості днів періоду затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 26.11.2016 по 29.04.2020, оскільки розрахунок суми виплати за час затримки виконання судового рішення  починається від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, що складає 860 календарних днів.
Проте, вирішуючи спір у цій справі в частині визначення загальної суми середнього заробітку за період невиконання судового рішення про поновлення на роботі, суд першої інстанції узяв до уваги звільнення позивача за взаємною домовленістю сторін з посади з 11.12.2016 року наказом ГТУЮ у Кіровоградській області від 30.04.2020 року (а.с.66-67), що за висновком суду свідчить про право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі тільки за період з 09.07.2015 року по 11.12.2016 року.
При цьому, суд першої інстанції хоча і посилався по тексту свого рішення на положення ст. 236 КЗпП України та на наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно вказаної норми, у зв`язку з невиконанням відповідачем постанови ВАСУ у справі № П/811/2456/15    від 18.10.2016 року, однак, вирішив, що до стягнення на користь позивача може бути середній заробіток тільки за період з 09.07.2015 року по 11.12.2016 року, тобто з дня незаконного звільнення позивача з посади – 09.07.2015 року і до дня звільнення позивача з посади за домовленістю сторін – 11.12.2016 року. 
Будь-яких обґрунтувань наведеної правової позиції чи посилань на норми матеріального права, судом першої інстанції у рішенні не наводиться, тому виходячи з встановлених ст.236 КЗпП України правил, судова колегія виходить з того, що при «затримці виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі», що сталося внаслідок  не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення, працівнику виплачується середній заробіток за чітко визначений законом проміжок часу з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання, оскільки виконання рішення вважається закінченим тільки з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.
На думку колегії судів, вказаний судом першої інстанції період з 09.07.2015 року по 11.12.2016 року можливо був обраний внаслідок помилкового розуміння вимог позивача у цій справі та неврахування того, що постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2015 року у справі № П/811/2456/15 на користь ОСОБА_1 вже було стягнуто середній заробіток за період з 09.07.2015 року по 25.11.2015 року включно, сума якого була виплачена позивачу шляхом безспірного списання бюджетних коштів з казначейських рахунків та позивачем вже отримана, що є підставою для скасування судового рішення в зазначеній частині, що сформульовано судом першої інстанції як «стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 09.07.2015 року по 11.12.2016 року включно, в розмірі 98  470,80 грн».
Враховуючи положення ст.ст.235, 236 КЗпП України та пункту 1 підпункту «з», абз.3 пункту 2, абзаців 1 і 3 пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, колегія суддів вважає, що для розрахунку суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 26.11.2015р. по 29.04.2020р., яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , слід брати до уваги середньомісячну заробітну плату, обчислену виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (абз.3 п.2 Порядку № 100). А  нарахування виплат, що обчислюються із     середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, при цьому, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абз.1 п.8 Порядку № 100).
Судом встановлено та сторонами не спростовується, що розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 за останні два місяці роботи перед його звільнення з посади 08 липня 2015 року – складає 273.53 грн., тому виходячи з кількості днів затримки виконання судового рішення за період з 26.11.2015року по 29.04.2020 року складає 1107 днів, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у період з 26.11.2015р. по 29.04.2020р. становить загальний розмір - 307 797,71 грн. (273.53 х 1107).
Доводи апелянта про те, що на день звільнення  позивача 11.12.2016 року, він пропрацював на посаді (на яку його поновлено рішенням суду) менше  двох календарних місяців, то розмір виплати йому середньої заробітної плати слід обчислювати виходячи з фактично відпрацьований час – судова колегія вважає помилковими, оскільки у даному випадку йдеться не про виплату за час вимушеного прогулу, і спір в дійсності стосується виплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, яким відповідача було зобов`язано поновити ОСОБА_1 на посаді з 09.07.2015 року було поновлено на посаді, а на виконання цього рішення відповідачем було винесено наказ тільки 30.04.2020 року.
У даному спірному випадку, відповідачами грубо було проігноровано Конституційний принцип загальнообов`язковості судових рішень, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню є обов`язковими для виконання посадовими особами, від яких саме і залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. А неправильне сприйняття відповідачами по справі «негайності виконання судового рішення», яке полягає  в тому, що рішення набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, фактично призвело до порушення гарантованих державою позивачу прав на забезпечення швидкого і реального захисту життєвоважливих прав та інтересів.
Оскільки законодавцем передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. А виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника – судова колегія визнає, що у даному спірному випадку прийнятий відповідачем тільки 30.04.2020 року наказ №3/к про поновлення ОСОБА_1 на посаді, є безспірним доказом неналежного виконання судового рішення від 25.11.2015 року (Кіровоградського окружного адміністративного суду) у справі №П/811/2456/15, оскільки у вказаний спосіб позивач, з вини відповідачів по справі був позбавлений можливість приступити до виконання своїх попередніх обов`язків у період з 26.11.2015 року до 30.04.2020 року.
Також судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови позивачу у задоволені його вимог, які стосуються зобов`язання відповідача присвоїти йому 6 рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з 01.05.2016 року, нарахувати та виплатити йому надбавку за 6 ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з 01.05.2016 року по 29.04.2020 року з урахуванням раніше нарахованих сум, встановити надбавку за вислугу років на державній службі на рівні 3 відсотків посадового окладу але не більше 50 відсотків посадового окладу з 01.05.2016 року, і нарахувати та виплатити надбавку за вислугу років на державній службі на рівні 3 відсотків посадового окладу але не більше 50 відсотків посадового окладу з 01.05.2016 року по 29.04.2020 року з урахуванням раніше нарахованих сум, а також стягнути на його користь  моральну шкоду.
Судова колегія повністю погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволені наведених у попередньому абзаці вимог позивача, оскільки ранги державних службовців є видом спеціальних звань (ч.1 ст.39 Закону № 889-VIII), і порядок присвоєння рангів державних службовців чітко визначений Кабінетом Міністрів України, а ранги державним службовцям присвоюються саме суб`єктом призначення, крім випадків, передбачених законом (ч.4). Тобто, за своєю правовою природою, видання керівником установи наказів про присвоєння чергових рангів державним службовцям є його дискреційними повноваженнями, наданими для здійснення своїх адміністративних функцій на чітко означених законом підставах та порядку, і за передбачених законодавцем умов.  
Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. № 306, відповідно до ст.39 Закону України «Про державну службу» було затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, у пункті 9 якого визначено, що державному службовцю, який був звільнений з державної служби та повернувся на державну службу, черговий ранг присвоюється  через три роки з дня призначення на посаду державної служби, а абзацом другим пункту 8 цього Порядку передбачено, що у разі залишення попереднього рангу черговий ранг присвоюється державним службовцям з урахуванням часу присвоєння попереднього рангу.
Отже, оскільки черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється    державному службовцю    через кожні три роки    з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності, для призначення чергового рангу береться до уваги стаж роботи, який обчислюється з урахуванням сумарного фактичного періоду роботи до звільнення з посади 08 липня 2015 року та періоду роботи після поновлення на посаді згідно рішення суду.
Під час розгляду справи сторонами та учасниками не надано доказів, які б у сукупності свідчили про те, що займана позивачем посада до звільнення 08 липня 2015 року віднесена до категорія «Б», а на день фактичного поновлення позивача на посаді наказом №3/к від 30.04.2020 року, його сумарний попередній період роботи на займаній посаді та період відпрацювання після поновлення на посаді – складав саме три роки. За вказаних обставин та з огляду на положення частини шостої статті 39 Закону № 889-VIII, якою передбачено присвоєння державному службовцю чергового рангу у межах відповідної категорії посад через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності, судова колегія не знаходить підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача як в частині присвоєння йому 6 рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з 01.05.2016 року (період коли позивач не був фактично поновлений на посаді), так і в частині нарахування та виплати йому надбавки за 6 ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби з урахуванням раніше нарахованих сум, і щодо встановлення надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 3 відсотків посадового окладу і нарахування та виплати надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 3 відсотків посадового окладу з урахуванням раніше нарахованих сум. 
Відсутні  також підстави для задоволення вимог апеляційної скарги позивача в частині стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки сам по собі факт порушення відповідачем норм трудового законодавства та прав позивача не можуть слугувати підставою для задоволення вказаних вимог позивача. Позивачем апеляційному суду також не доведено, що невиконання судового рішення призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та якими доказами це підтверджується. 
Судова колегія перевіривши доводи апеляційних скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, які безпосередньо стосуються правильності застосування судом першої інстанції, підсумовуючи вищевикладені по тексту постанови факти та обставини визнає, що оскаржуване у цій справі рішення суду першої інстанції хоча і ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, але їх юридична оцінка судом була надана неправильно з підстав помилкового застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення по суті спору у цій справі, тому апеляційні скарги позивача та відповідача по справі підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції має бути скасовано, з прийняттям у справі іншого рішення про часткове задоволення вимог позивача.
Керуючись ст.ст.242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                         П о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області  – задовольнити частково.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року – скасувати та прийняти інше рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 . 
Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, що настав внаслідок затримки виконання судового рішення, починаючи з 26.11.2015 року по 29.04.2020 року включно в розмірі 302 797 (триста дві тисячі сімсот дев`яносто сім) гривень 71 коп.
В іншій частині адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов