Постанова
Іменем  України 
22 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 334/6957/17
провадження № 61-8495св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , районна адміністрація Запорізької міської ради по Ленінському району,
третя особа: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за   касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького  апеляційного суду від 19 травня 2020 року в складі колегії суддів: Дашковської  А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському районута з урахуванням уточнених позовних вимог просила:
- визнати недійсним та скасувати розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району № 453- П від 02 вересня 1998  року «Про приватизацію житла» квартири АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;
- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;
- та скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона зі своєю сім`єю з 1993 року проживає у  квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
У 2017 році донька та її чоловік повідомили її, що зазначена квартира належить їм, погрожували вигнати її з квартири на вулицю.
Вона звернулась до районної адміністрації із заявою про надання інформації про приватизацію квартири, але листом від 05 вересня 2017 року їй було відмовлено в  зв`язку з тим, що вона не приймала участі в приватизації, та їй стало відомо, що квартира приватизована без її участі.
У Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про право власності на квартиру. Відповідно до довідок про реєстрацію, вона була зареєстрована в квартирі з 09 березня 1993 року по 06 серпня 1998 року та  з  01 грудня 1998 року по час звернення до суду, що свідчить про те, що вона була знята без її відома відповідачами з реєстрації у 1998 році і в цей період вони могли приватизувати квартиру без її участі.
Із заявою про зняття з реєстрації у зазначеній квартирі до відповідних органів вона не зверталась.
Зазначала, що приватизацією квартири без її участі, з урахуванням постійного проживання у квартирі й відсутності судового рішення про позбавлення її права користування, спричинено порушення її житлових прав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 26 листопада 2019 року позов задоволено.
Визнано недійсним та скасовано розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 453- П від 02 вересня 1998 року «Про приватизацію житла» квартири АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво №  НОМЕР_1 про право власності на житло, видане 02 вересня 1998 року Ленінською районною адміністрацією на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог і наявності підстав для їх задоволення.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького  апеляційного суду від 19 травня 2020 року скасовано рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 26 листопада 2019 року й ухвалено нове про відмову в задоволенні позову. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про порушення права ОСОБА_1 , яка з листопада 1993 року постійно проживає у спірній квартирі, на приватизацію є обґрунтованим, однак таке право позивача не підлягає судовому захисту в зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявили відповідачі.
Разом з тим, апеляційний суд зазначив, що задовольняючи позовні вимоги в  частині скасування реєстрації права власності на спірну квартиру, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що таке право у відповідачів виникло у 1998 році, до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і матеріали справи не містять доказів реєстрації такого права відповідачами згідно із положеннями цього Закону. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до  Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Запорізького  апеляційного суду від 19 травня 2020 року й залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 26 листопада 2019 року.
Підставами касаційного оскарження постанови Запорізького  апеляційного суду від 19 травня 2020 року зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- застосування апеляційним судом норми права без урахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеному Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі № 6-125цс12 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував наслідки спливу позовної давності, оскільки лише в 2017 році вона дізналася, що квартира, в якій вона проживає, приватизована відповідачами без її  участі, що підтверджується листом районної адміністрації від 05 вересня 2017  року, який апеляційний суд належним чином не оцінив і не мотивував причину відхилення цього доказу, а тому не мав підстав для скасування законного й обґрунтованого рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга не містить доводів щодо вирішення апеляційним судом позовних вимог в  частині скасування реєстрації права власності на квартиру, тому в силу статті 400 ЦПК України у вказаній частині постанова Запорізького  апеляційного суду від 19 травня 2020 рокув касаційному порядку не переглядається.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
25 червня 2020 року справа № 334/6957/17 надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи  порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, та  якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та  вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Установлено, що 17 серпня 1998 року ОСОБА_3 звернулася до районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , до заяви додала довідку про склад сім`ї, за змістом якої в  квартирі проживають та зареєстровані: квартиронаймач ОСОБА_3 , чоловік наймача ОСОБА_2 , доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по  Ленінському району № 453-П від 02 вересня 1998 року «Про приватизацію житла» задоволено заяву ОСОБА_3 та передано квартиру АДРЕСА_1 в спільну сумісну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Відповідно до свідоцтва №  НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого 02  вересня 1998 року Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
На виконання ухвали Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 23 листопада 2017 року Департамент реєстраційних послуг листом від 27 березня 2019 року надав завірені копії карток реєстрації ОСОБА_1 та адресної картки стосовно зареєстрованих осіб за адресою:  АДРЕСА_1 .
Відповідно до наданих копій карток ОСОБА_1 06 серпня 1998 року було знято з реєстрації місця проживання та зареєстровано 01 грудня 1998 року за  адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 з листопада 1993 року постійно проживає з донькою, зятем та  онуками в спірній квартирі, як член сім`ї наймача, ніколи не виселялася з неї, що підтверджено, зокрема, показаннями допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та не спростовано сторонами. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за  захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у  разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тут і  далі в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин,  передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та  одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до  них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. 
Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з  використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону (частина четверта статті 5 Закону України «Про приватизацію»).
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
Зі змісту наведених положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вбачається, що право на приватизацію об`єктів державного житлового фонду набувають громадяни України, які користуються житлом на законних підставах та постійно в ньому проживають.
Установивши, що ОСОБА_1 , як член сім`ї наймача, з листопада 1993 року постійно проживає в спірній квартирі, яка була приватизована відповідачами без її участі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про порушення її  права на приватизацію та обґрунтованість позовних вимог щодо скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічна правова норма містилася і в статті 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин.
За загальним правилом статті 76 ЦК Української РСР, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 80 ЦК Української РСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. 
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Така ж норма права містилися в статті 80 ЦК Української РСР, за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін.
Звернувшись у жовтні 2017 року з цим позовом до суду, позивач зазначала, що про порушення свого права на приватизацію вона дізналася лише в 2017 році, після отримання листа районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 05 вересня 2017 року.
Суд апеляційної інстанції вважав цей лист неналежним доказом, оскільки він не  містить інформації про приватизацію квартири та коло осіб, які приймали в ній участь, а тому не може свідчити, що саме з часу його отримання позивачу стало відомо про те, що спірну квартиру було приватизовано без її участі.
Також апеляційний суд вважав необґрунтованими посилання позивача на те, що  в  період приватизації квартири, 06 серпня 1998 року, відповідачі без її згоди зняли її з реєстраційного обліку за місцем проживання та 01 грудня 1998 року без її згоди повторно зареєстрували, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин вона не надала, з вимогами про визнання цих дій незаконними не зверталася.  
Разом з тим, апеляційний суд установив, що 02 липня 2002 року ОСОБА_1 видано паспорт з відміткою про реєстрацію її місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 з 01 грудня 1998  року, який містить її особистий підпис, а тому дійшов висновку про те, що 02  липня 2002 року позивач могла дізнатися про своє порушене право.
Статтею 60 ЦПК України 2004 року (у редакції на момент пред`явлення позову) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, установивши, що 02 липня 2002 року позивач могла дізнатися про  порушення свого права на приватизацію, а з цим позовом до суду звернулася у  жовтні 2017 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло в  зв`язку зі спливом позовної давності.
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 30 січня 2013 року в справі № 6-125цс12, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з  висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів. В  силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону й підстав для її скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимогпро скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Запорізького  апеляційного суду від 19 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            І. О. Дундар
                                                                                                            Є. В. Краснощоков