ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/231/21 Справа № 205/5176/18 	  	Головуючий у першій інстанції: Басова Н. В. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про вселення та за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що не набула право користування жилими кімнатами - 

ВСТАНОВИЛА:
У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від сумісного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачем було отримано ордер на житлову площу в гуртожитку, розташованому за адресою по АДРЕСА_1 . З 2010 року позивач мешкала разом з відповідачем за вказаною адресою, в кімнаті НОМЕР_1 , а кімнату НОМЕР_2 здавали в оренду. В січні 2018 року відповідач вигнав позивача з кімнати НОМЕР_1, а ключі від кімнати НОМЕР_2 знаходились у відповідача. Іншого житла позивач не має. Позивач неодноразово намагалась потрапити до кімнат НОМЕР_2, НОМЕР_1 , але відповідач перешкоджає в цьому. На теперішній час позивач не має постійного місця проживання, змушена тимчасово проживати у знайомих, у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем не має змоги орендувати житло. Тому позивач просила вселити її до кімнат АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що будинок АДРЕСА_4 має статус гуртожитку, власником та балансоутримувачем якого станом на 01.09.2010 року було ВАТ «ДМЗ ім. Петровського». Протоколом №5 від 01.09.2010 року ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» ОСОБА_1 виділено кім. АДРЕСА_5 . Рішення про вселення до кімнат гуртожитку ОСОБА_5 не приймалось. ОСОБА_1 виданий ордер №177 серія ДП на зайняття жилої площі у гуртожитку АДРЕСА_6 розміром 58 кв.м. Кімнат № НОМЕР_2 , НОМЕР_1 у гуртожитку станом на 01.09.2010 року не існувало. ОСОБА_5 з 24.04.2008 року по 05.09.2013 року була зареєстрована за адресою по АДРЕСА_7 . Отже, вселення ОСОБА_5 до гуртожитку відбулось без рішення та згоди адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «ДМЗ ім. Петровського». Таким чином, ОСОБА_2 вселилась до гуртожитку та мешкала в гуртожитку без правових підстав, а тому вона повинна бути визнана такою, що не набула у встановленому законом порядку право користування жилою площею у гуртожитку. Тому позивач за зустрічним позовом просив визнати ОСОБА_2 такою, що не набула право користування жилими кімнатами № НОМЕР_2 , НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою по АДРЕСА_4 ; на підставі ч. 1 ст. 267 ЦПК України визначити у рішенні суду порядок виконання рішення, зазначивши, що дане рішення є підставою для зняття ОСОБА_2 з реєстрації у гуртожитку за вказаною адресою (а.с. 75-80 т.1). 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2  задоволено. Вирішено вселити  ОСОБА_2  до кімнат    АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704,80 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що не набула право користування жилими кімнатами - відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні первісного позову, задовольнивши його зустрічні позовні вимоги у повному обсязі. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 12.03.2010 року Індустріальним відділом РАЦС м. Дніпропетровська зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який було розірвано 10.12.2011 року (а.с. 8 т.1).
01.09.2010 року ПАТ «Євраз-ДМЗ ім. Петровського» було видано ОСОБА_1 ордер на житлову площу в гуртожитку АДРЕСА_8 на кімнати № НОМЕР_2 , НОМЕР_1 розміром 56,4 кв.м. на склад сім`ї: ОСОБА_5 (дружина), ордер видано на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету протокол № 5 від 01.09.2010 року (а.с. 13).
Згодом 30.01.2015 року Ленінським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ було вдруге зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого Ленінським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ 30.01.2015 року, актовий запис №39 (а.с. 12 т.1).
30 січня 2015 року ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою по АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорту позивача за первісним позовом серії АН №880134, а також копією довідки №630 про реєстрацію місця проживання особи, виданої Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 01.06.2018 року (а.с. 9, 16 т.1).
Від сумісного подружнього життя сторони мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14, 15 т.1).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2018 року у цивільній справі №205/1342/20 розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 30.01.2015 року Ленінським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ; рішення набрало законної сили 19.05.2018 року (а.с. 20-21 т.1).
06 липня 2019 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с. 162 т.1). 
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
У частині 1 статті 127 ЖК УРСР передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.
За змістом частини 1 статті 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 129 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208, яке було чинним на час видачі ордеру на спірне жиле приміщення та реєстрації в ньому позивача за первісним позовом, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним. 
Пунктом 17 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №498, яке чинне з 26.06.2018 року, встановлено, що виселення з гуртожитків осіб, які проживають на умовах найму (оренди), здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР. 
За змістом статті 132 Житлового кодексу Української РСР, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням;
інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину;
осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення (абзаци 1-3 статті). 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши що ОСОБА_2 на законних підставах вселилась до кімнат № НОМЕР_2 , НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_4 з 30.01.2015 року, але з січня 2018 року не має можливості користуватись житлом через перешкоди, які їй чинить ОСОБА_1 ; приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 житлового приміщення у власності не має, зареєстрована у спірному житлі, - колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для вселення ОСОБА_2 у вказане житлове приміщення та відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. 
Крім того, ОСОБА_2 не визнано такою, що втратила право користування житловими кімнатами в гуртожитку по АДРЕСА_4 ; у даній справі відповідного позову не заявлено. 
Доводи апелянта про те, що при вселенні ОСОБА_2 30.01.2015 року, як члена сім`ї, до спірного житлового приміщення не було згоди адміністрації та профспілкового комітету ПАТ «Євраз-ДМЗ ім. Петровського», на балансі якого перебуває гуртожиток, - не спростовують наведених вище висновків суду, адже ОСОБА_2 вселилась 30.01.2015 року до гуртожитку по АДРЕСА_4 за згодою апелянта, з яким на час вселення ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі. При цьому ОСОБА_1 не обґрунтовано порушення його прав відсутністю згоди балансоутримувача гуртожитку на вселення позивача за первісним позовом у спірну кімнату. Правомірність реєстрації ОСОБА_2 у спірному житлі у даній справі не оспорюється.
Посилання апелянта на те, що примірник ордеру ПАТ «Євраз-ДМЗ ім. Петровського» на житлову площу в гуртожитку від 01.09.2010 року, копію якого надано позивачем за первісним позовом, є сфальшованим в частині зазначення у ньому члена сім`ї - ОСОБА_2 , не доведено та не є визначальним для розгляду даної справи. Адже судом встановлено та підтверджується письмовими доказами, що на час реєстрації ОСОБА_2 30.01.2015 року у спірному житлі, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 мала статус члена сім"ї ОСОБА_1 . 
Обґрунтування апеляційної скарги наявністю у відповідача за зустрічним позовом іншого постійного житла не доведено належними та допустимими доказами. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази зміни ОСОБА_2 місця реєстрації, а також докази наявності у неї на праві власності будь-якого житлового нерухомого майна. Позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом, зокрема, з підстав її вибуття на інше постійне місце проживання, - не заявлений.
Посилання в апеляційній скарзі на факти, встановлені постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року у цивільній справі №205/1621/18, є безпідставними, адже вказана постанова скасована постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Таким чином, колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Головуючий 
Судді