Номер провадження: 22-ц/813/4385/21 
Номер справи місцевого суду: 521/13663/19
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , третя особа – орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

 
У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Позовна заява мотивована тим, що він є власником 5/12 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 07.02.2012 року. Співвласниками іншої частини квартири є відповідачі по справі. У зв`язку з тим, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні квартирою він звернувся з цим позовом до суду.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов, вселяючи ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що:
- позивач, як власник частини житла, набув законне право щодо власного проживання у квартирі АДРЕСА_2 , однак не маючи ключів від квартири та через небажання відповідача ОСОБА_1 мирно вирішити спір, що було встановлено в судовому засіданні, не має можливості іншим способом захистити своє порушене право;
- спірна квартира не поділена в натурі, докази про встановлення порядку користування квартирою відсутні.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:
-відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області від 07.02.2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку майна в порядку спадкування та визнання недійсним договору дарування та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним заповіту, визнання права власності - ОСОБА_3 на праві власності належить 5/12 частин квартири АДРЕСА_2 (а.с. 6-7);
-згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.05.2018 року 7/24 частин квартири АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 2863, виданого 03.07.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. після смерті ОСОБА_4 , 7/24 частин цієї квартири належать ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 2865, виданого 03.07.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. після смерті ОСОБА_4 , інші 5/12 частин - ОСОБА_3 (а.с.8-9);
- ОСОБА_3 звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на частину спірної квартири 26.07.2016 року, однак це на думку суду не позбавляє його вільно володіти своїм майном;
-21.11.2019 року позивачу на його звернення до Малиновського відділу поліції в м.Одесі з приводу перешкоджання у користуванні власністю повідомлено, що неодноразово відвідувалася вказана адреса, однак двері квартири ніхто не відчинив, у зв`язку з чим опитати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було можливості та рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів виходить з такого.
Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Вірно встановивши, що позивач набув право власності на частку у квартирі на підставах, що не заборонені законом і є співвласником квартири, а також, що відповідачі будучи співвласниками решти часток у спірній квартирі, створюють пасивні перешкоди у доступі позивача до квартири (ухиляються від надання позивачу ключів від вхідних дверей квартири), що унеможливлює належне і повноцінне користування та володіння позивачем квартирою, суд першої інстанції вірно застосував норми статей 321, 386,391 ЦК України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та набув обґрунтованого, привального та справедливого висновку, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Доводи апеляційної скарги про допущені судом процесуальні порушення приймання та дослідження доказів, про неповноту встановлення обставин справи щодо фактичного не проживання відповідачів у спірній квартирі і не бажання позивача жити у спірній квартирі, неврахування судом обставин неможливості спільного проживання сторін у спірній квартирі, про наявність у позивача іншого житла, про вихід суду при ухваленні оскарженого рішення за межі позовних вимог є неспроможними та набутого судом остаточного висновку, не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або дійсно свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

                                               ПОСТАНОВИВ:

 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 07.04.2021 року.

Головуючий                                                        О.М. Таварткіладзе 
       
Судді:                                                                С.О. Погорєлова

                                                                                                О.В. Князюк