КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження                                                 
№22-ц/824/5251/2021                                                                      

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И

06 квітня 2021 року                                                                        місто Київ
                                                                                                справа №369/9567/20  
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                     за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року про залишення заяви без розгляду, постановлену під головуванням судді Дубас Т.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби в місті Києві та Київській області, Києво-Святошинський районний відділ Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області  про встановлення факту, що має юридичне значення,-
 
                                                  В С Т А Н О В И В:
             
У липні 2020 року заявник звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з заявою, в якій просив:
встановити факт постійного проживання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та факту його проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
В мотивування вимог посилався на те, що він громадянин Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець РСФСР до 1990 року постійно проживав із батьками у неповнолітньому віці в РСФСР.
Вказував, що наприкінці 1990 - початку 1991 року після розлучення матері і батька, залишився проживати із матір'ю та разом з нею переїхав до міста Житомира, УРСР.
Зазначав, що в першій половині (період 1.01 - 31.05) 1991 року (1990-1991 навчальні роки) він був прийнятий на навчання до 8 класу середньої загальноосвітньої школи №2 міста Житомира, з 01 вересня 1991 року був переведений до 9-А класу, 10 червня 1992 року закінчив вказану школу.
Посилався на те, що під час навчання у школі, з кінця 1990 року та до 10 червня 1992 року проживав разом із матір'ю у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказував, що станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року він був у віці 14 років, тобто у неповнолітньому віці у розумінні ч.1 ст.31 ЦК України, ч.2 ст.6 СК України, п.12 ч.1 ст.3 КПК України.
Зазначав, що оскільки він на період навчання у школі був неповнолітнім, отже він не був документований паспортом; єдиним документом, який би підтверджував його особу у зазначений час було свідоцтво про народження.
Заявник посилався на те, з 11 липня 2016 року він отримав притулок у Республіці Австрія, однак наразі виявив бажання встановити належність до громадянства України.
Вказував, що за результатами звернення до Києво-Святошинського районного відділу центрального міжрегіонального управління ДМС України в місті Києві та Київській області з метою подачі документів на встановлення належності до громадянства України, йому, задля запобігання отримання відмови у задоволенні його заяви, в усному порядку було рекомендовано звернутися до суду для отримання рішення про встановлення юридичного факту про його постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року або ж до відповідної місцевої ради для отримання довідки про підтвердження вказаних фактів.
Зазначав, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення та необхідне йому для вирішення питання підтвердження належності до громадянства України та отримання паспорту громадянина України.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції неправильно застосував до даних правовідносин ч.4 ст.315 ЦПК України.
Вказував, що заінтересована особа (ЦМУ ДМС) надала свої пояснення, в яких виклала своє відношення до поданої заяви, зокрема, про свою незгоду із вимогами заявника, тобто, незгода, по суті, стосується спору про факт, але ніяк не про право, тоді як суд встановив це з точністю навпаки. 
Зазначав, що суд першої інстанції помилково виходила з того, що при розгляді цієї справи в порядку окремого провадження виник спір про право, який, відповідно до приписів ч.6 ст.294 ЦПК України належить вирішувати в порядку позовного провадження, а заява підлягає залишенню без розгляду, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що у заяві заявника містяться ознаки спору про право, пов`язаним із підтвердженням його належності до громадянства України. 
Посилався на те, що суд не вчинив жодної дії, об`єктивно направленої на з`ясування та встановлення спору про право: не витребовувались будь-які докази, на самостійне витребування яких у суду було відповідне право (ч.2 ст.294 ЦПК України), не викликались свідки, зацікавлені особи тощо.
Вказував, що з матеріалів справи випливає, що доводи заінтересованої особи стосуються виключно недоведення заявником обставин, на які він посилається в обґрунтування заявлених ним вимог, що не є по суті підтвердженням наявності спору про право.
Зазначав, що суд першої інстанції помилково послався в описовій частині ухвали на норми матеріального права зокрема на: ст.8 Закону України «Про громадянство України», пункти 25, 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства, затвердженого Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року, які визначають підстави, порядок та перелік документів, що подаються особами, які постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України, та відповідно, у зв`язку із цим мають право на набуття громадянства Україниза територіальним походженням, у той час як заявник ОСОБА_1 має право на встановлення належності до громадянства України у відповідності до ст.3 Закону України «Про громадянство України» та ст.9 Закону України «Про правонаступництво України», що є різними підставами для реєстрації особи громадянином України.
31 березня 2021 року від заінтересованої особи Центрального міжрегіонального управління ДМС в місті Києві та Київській області на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив, в якому останнє посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, просило залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. 
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представник позивача на дійшло клопотання, в якому він просив розглядати справу у його відсутність та у відсутність заявника.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засіданні на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
 Постановляючи ухвалу про залишення заяви без розгляду, суд першої інстанції посилався на ч.4 ст.315 ЦПК України та виходив з того, що в даному випадку існує спір про право, що пов`язане із набуттям заявником громадянства України.
Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.
Стаття 55 Конституції України закріплює право кожної особи на судовий захист. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді.
Згідно з статтею 4 ЦПК України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод  та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини 2  статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України в певний час.
Аналогічний висновок міститься у постановахВерховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі №521/21665/18, від 10 березня 2021 року у справі №629/1748/20.
При цьому, слід зазначити, що за положеннями цивільного процесуального законодавства суд, ухвалюючи рішення в справі, повинен повно і всебічно з`ясувати  обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо (ст.264 ЦПК України). В судовому рішенні, серед іншого, повинні міститися мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи відповідне судове рішення.
За умови наявності відповідних належних та допустимих доказів проживання особи на відповідній території, спірність такого факту виключається, а за умови ненадання належних доказів суд відмовляє у задоволенні заяви про встановлення факту особи на території України в певний час.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даною заявою у порядку окремого провадження, просив встановити факт його постійного проживання у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та факту його проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
Обгрунтовуючи заявлені вимоги, заявник посилався на те, що встановлення даного факту необхідне для вирішення питання підтвердження належності до громадянства України та для отримання паспорту громадянина України.
З огляду на вищевикладене, вимоги  ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та факту його проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року можуть бути предметом розгляду в судах у порядку, передбаченому главою 6  розділу IV ЦПК України.
Оскільки метою встановлення факту постійно проживання ОСОБА_1 на території України є необхідним для вирішення питання підтвердження належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України, а відтак колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність спору про право, що пов`язане із набуттям заявником громадянства України є помилковим. 
Посилання заінтересованої особи Центрального міжрегіонального управління ДМС в місті Києві та Київській області на те, що в даному випадку існує спір про право, що пов`язане із набуттям ОСОБА_1 громадянства України колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 звернувся до суду саме з метою встановлення факту його постійного проживання у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та факту його проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
При цьому, заявник не вказував на наявність у нього права на набуття громадянства України, отжев межах заявлених  ОСОБА_1 вимог повинна здійснюватись оцінка доказів щодо постійного проживання заявника на території України у зазначений ним період, на підставі яких судом ухвалюється рішення щодо наявності або відсутності правових підстав для задоволення заяви.
Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування  судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріальногоправа, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Отже,колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.
 
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 06 квітня 2021 року.
 
Головуючий:
 
Судді: