Справа № 161/21076/20 	Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М. 	
Провадження № 22-ц/802/745/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
31 травня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів за договором про відкриття та обслуговування рахунку, випуску та надання платіжної картки за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (надалі - АТ «Ощадбанк») посилаючись на те, що між нею та відповідачем 06.10.2014 було укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуску та надання платіжної картки №411755
У період з 22.10.2014 по 24.10.2014 при знятті власних готівкових коштів банком було застосовано для конвертації курс валют, який не доведений до її відому, а саме відповідач вважає, що при знятті коштів утворився так званий «несанкціонований овердрафт». Як встановлено пізніше, то відповідачем конвертація суми еквіваленту доларів США, яка встановлена платіжною системою, здійснена у гривні України за курсом 13,67 грн. за один долар США, хоча ціна 1 долара США в даний період у банку становила 13,02 грн., а тому на рахунку мало б залишися 967,29 грн. Дані обставини встановлені постановою апеляційного суду Волинської області від 21.06.2018 року.
30.11.2020 ОСОБА_1 звернулася до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак, такі кошти їй не були повернуті і по день звернення до суду, а у задоволені вищезгаданої вимоги було відмовлено про що вона була повідомлена відповідним листом від 08.12.2020.
Вважає, що відповідач має перед нею прострочене зобов`язання з повернення коштів в сумі 967,29 грн. за період з 08.12.2020 по 16.12.2020 (день звернення до суду) у вигляді трьох процентів річних від суми боргу, що становить 7,06 грн. та відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пені у розмірі трьох відсотків вартості послуги за кожен день прострочення за період з 08.12.2020 по 31.01.2021 у в розмірі 967,29 грн.
Посилаючись на викладене, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, просила суд, стягнути з відповідача в свою користь суму основного боргу в розмірі 967,29 грн., 3% річних – 7,06 грн. та суму пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що становить 967,29 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2021 року позов задоволено частково.
Постановлено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» в користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 967 грн. 29 коп. та три відсотки річних в розмірі 0,71 грн. за договором про відкриття та обслуговування рахунку, випуску та надання платіжної картки від 06.10.2014 року № НОМЕР_1 .
В решті вимог відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.
В апеляційній скарзі відповідач АТ «Ощадбанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що з приводу повернення спірної суми в розмірі 967,29 грн. позивач ОСОБА_1 вже зверталась до суду. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.02.2019, що набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову. Разом з тим, платіжну картку позивачу було видано терміном до 30.09.2015, яку вона використовувала для здійснення трансакцій як на території України так і за кордоном. За проведення грошової операції за кордоном, банком було нараховано та знято з рахунка позивача комісію за отримання готівки в мережі закордонних банків та банкоматів, а також комісія за конвертацію валюти згідно тарифів. Вказує, що позивачка вважає спірною операцію щодо списання коштів з її рахунку та просить стягнути 967,29 грн., однак, не вірним є твердження позивача про те, що постановою Апеляційного суду Волинської області від 21.06.2018, встановлений залишок коштів на рахунку, оскільки, дане судове рішення не містить висновку, що на рахунку позивача містяться кошти в розмірі 967,29 грн. Крім того, 03.11.2014 ОСОБА_1 зверталася із заявою про перерахунок коштів, списаних банком по спірній операції, а тому саме з вказаної дати почався перебіг строку позовної давності, з позовом вона звернулася лише 16.12.2020, тобто з пропуском визначеного законом 3-річного терміну.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в апеляційному порядку не оскаржено, у зв`язку з чим колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Позивач не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (1941,64 грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 31.05.2021, тобто дата складення повного судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких мотивів.
Як вбачається з матеріалів справи, 06 жовтня 2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України»   та    ОСОБА_1 був укладений договір № 411775 про відкриття та обслуговування рахунку, випуску та надання платіжної картки, відповідно до умов якого банк зобов`язався приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, які надходять позивачу та забезпечувати проведення розрахунків за операціями, в тому числі здійсненими з використанням платіжної картки, в межах витратного ліміту, а позивач зобов`язався здійснювати оплату послуг банку за проведення операцій за рахунком у розмірі, встановленому тарифами (а.с. 27-29).
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 21 червня 2018 року, встановлено, що 22 жовтня 2014 року з картки відповідача були зняті грошові кошти в три етапи в сумі еквівалентній 374,53 дол. США за кожний етап. З врахуванням курсу 13,02 грн. за 1 долар США до списання підлягало 4876,38 грн., а не 5247,83 грн., як зазначено в розрахунку банку (374,53х13,02=4876,38 грн.). Відповідно до цієї суми має бути проведена комісія за конвертацію в розмірі 1% в розмірі 48,76 грн. та за утримання готівки в мережі закордонних банків в розмірі 1,5 % мін. 30 грн. в розмірі 73,16 грн., тобто загальна комісія банку за один етап складає 122 грн., а не 128 грн., як визначено банком.
Тобто за три операції, які були проведені 22 жовтня 2014 року, з банківського рахунку відповідача підлягало до списання разом 14995,16 грн., а на рахунку відповідача знаходились грошові кошти в розмірі 15100,00 грн.
23 жовтня 2014 року з картки відповідача були зняті кошти в три етапи в сумі еквівалентній 374,18 дол. США за кожен етап, тобто були зняті грошові кошти в сумі 1122,54 дол. США х 13,02 грн. = 14615,47 грн.+ 365,39 грн. банківської комісії, а всього були зняті кошти на загальну суму 14980,86 грн. На рахунку відповідача знаходилися 15100,00 грн. (рахунок був поповнений 22.10.2014 року) і з врахуванням залишку 4,84 грн. на рахунку відповідача мало б залишитися 123,98 грн.
24 жовтня 2014 року з рахунку відповідача зняті кошти в два етапи в сумі еквівалентній 327,41 дол. США за перший етап та 784,36 дол. США за другий етап, а всього були зняті кошти на загальну суму 1057,77 дол. США х 13,02 = 14006,53 грн. + 350,16 грн. банківської комісії., а всього були зняті кошти на загальну суму 14 356,69 грн. На рахунку відповідача станом на 24 жовтня 2014 року знаходилися грошові кошти в розмірі 15323,98 грн. (рахунок поповнений 23 жовтня 2014 року на суму 15200,00 грн.) із врахуванням залишку в розмірі 123,98 грн. на рахунку відповідача мало б залишитися 967,29 грн. (а.с. 14-17).
Вказані обставини, в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено факт наявності власних коштів позивача в розмірі 967,29 грн. на рахунку, що відкритий у відповідача.
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно із ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
Відповідно до п. 4.3 договору, клієнт засвідчує, що він ознайомлений з інформацією, надання якої вимагається відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також з правилами та тарифами, погоджується вважати положення вказаних правил та тарифів обов`язковими для застосування до відносин, які виникли на підставі цього договору.
У відповідності до п.п. 3.3.5. Правил здійснення операцій за рахунками, відкритими фізичним особам у АТ «Ощадбанк», у випадку закриття рахунку та припинення дії картки, банк зобов`язується виплатити залишок коштів, що знаходяться на рахунку, готівкою або перерахувати його на інший рахунок, згідно з письмовою заявою впродовж 31 календарного дня з моменту подання заяви про закриття рахунку, припинення дії карток та їх повернення (а.с. 22 зворот).
В розділі 8 Правил зазначені випадки закриття рахунку, до яких відноситься: заява клієнта (п.8.1.1), або через місяць після закінчення строку дії платіжної картки, у разі нульового залишку на рахунку (п. 8.1.5).
З матеріалів справи встановлено, що строк дії картки виданої позивачу закінчився у вересні 2015 року.
З метою повернення грошових коштів в розмірі 967,29 грн. за договором про відкриття та обслуговування рахунку, випуску та надання платіжної картки від 06.10.2014 №411755 ОСОБА_1 30 листопада 2020 року звернулася до відповідача з вимогою (а.с. 9-10).
Однак, листом №551/2785/80565/2020 від 08.12.2020 року, відповідач відмовив позивачу у поверненні коштів (а.с. 30).
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з банку на користь ОСОБА_1 967,29 грн. заборгованості, оскільки відповідач в супереч вимогам п.п. 3.3.5. Правил здійснення операцій за рахунками, відкритими фізичним особам у АТ «Ощадбанк», не виплатив залишок власних коштів, що знаходяться на рахунку позивача.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив своє зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У частині першій статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний виплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Установивши, що прострочення виконання грошового зобов`язання банку почалось 08.12.2020 (моменту відмови відповідача у виплаті позивачу коштів), суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 08.12.2020 по день подання позовної заяви - 16.12.2020, виходячи із суми 967,29 грн.
Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 подавала заяву 03.11.2014 про перерахунок коштів, списаних банком і саме з цієї дати необхідно відраховувати строк позовної давності за вимогою про повернення коштів, апеляційний суд відхиляє, оскільки вказана заява не є заявою про виплату позивачу залишку з рахунку в розумінні п. 3.3.5. Правил здійснення операцій за рахунками, відкритими фізичним особам у АТ «Ощадбанк», тому право позивача на звернення до суду з даним позовом, у зв`язку з порушенням її права на повернення власних коштів, виникло з моменту отримання листа АТ «Ощадбанк» №551/2785/80565/2020 від 08.12.2020 року про відмову у повернені грошових коштів, який банк надав у відповідь на вимогу ОСОБА_1 від 03.11.2020 про повернення коштів.
Аргументи апеляційної скарги про те, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.02.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача (№161/16487/18) відмовлено у задоволені позову, який заявлений з тих самих підстав і про той самий предмет спору, апеляційний суд відхиляє, оскільки із змісту рішення вбачається, що судом відмовлено у позові у зв`язку з передчасним зверненням позивача до суду без подання заяви банку про виплату коштів на вимогу клієнта.
З позовної заяви у даній справі слідує, що підставою звернення до суду стала відмова банку у листі від 08.12.2020 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення коштів. Отже, підстави даного позову є відмінними від тих, що були наведені у справі №161/16487/18.
Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 268,  367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий        

Судді: